Cudzinci
Sven Grosman                              
úryvok

Keď sa Brezovský prebudil, údy mal meravé a v každom kúsku tela cítil obrovskú bolesť. Najhoršie to bolo s jeho hlavou. Trešťalo mu v nej, ako keby mu ju deň predtým vymlátili.
Keď sa trochu pozviechal a dokázal viac vnímať okolie, prvé, čo bolo, zistil, že leží na studenej kamennej dlažbe a všade naokolo vládla takmer nepreniknuteľná tma.
"Ešte je noc a ja som asi spadol z postele" - pomyslel si, načo už nahlas zamrmlal sám pre seba:
-	Prečo ma však tak príšerne bolí hlava? Celý večer sme pili iba ovocné šťavy. 
Rukou šmátral prázdnym priestorom. Posteľ sa nenachádzala nikde v jeho okolí. Pomaly sa malátne postavil na nohy a rozhodol sa, že si odskočí na potrebu. S rukami vystretými urobil dva kroky a narazil na kamennú stenu. Nepamätal sa, kde je presne východ z izby, preto si v duchu hodil korunou a pustil sa doľava, pomaly sa tackajúc popri stene.  Prešiel cez prvý roh, druhý, tretí...
-	Stop! - zakričal odrazu. - Kde to som? - v momente sa prebral k plnému vedomiu.
Tentoraz už pomerne svižne prešiel posledný úsek, až približne k miestu, odkiaľ vyrazil. Bol zavretý v chladnej kamennej miestnosti bez otvorov. Nie, jeden otvor tam predsa bol. Keď sa zadíval kolmo hore, uvidel štvorec tmy, ktorý nebol až taký čierny. Tma pomerne silne skresľovala jeho odhad, ale bol si takmer istý, že sa nachádza v kamennej jame, hlbokej sedem až desať metrov.
-	Hééj, je tu niekto? Haló, do čerta, ozvite sa niekto!
-	Čerta radšej nespomínaj, - ozval sa odkiaľsi z diaľky Hajnusov hlas. - Mám pocit, že sme už v pekle.
-	Na peklo tu je poriadne chladno! - odpovedal mu Brezovský a v jeho hlase bolo počuť radosť, že sa môže aspoň s niekým porozprávať.
-	Kde je Malec? - vyzvedal Hajnus.
-	Netuším. Na nič sa nepamätám! Kto nás to sem..?
-	Trikrát hádaj! - skočil mu do reči.
-	Žeby Ibee?
-	Podľa mňa ona.
-	Takže si našich väzniteľov ešte nevidel?
-	Nie. Tak isto ako ty som sa prebral na chladnej kamennej dlažbe, s tým rozdielom, že to bolo podstatne skôr.
-	Ako ťa dostali?
-	Obyčajne. Palicou rovno po hlave, práve v okamihu, keď som zvlhčoval krčmárovi múr. Na hlave mám hrču ako svet.
Na chvíľu sa odmlčali. Prvý sa ozval Hajnus:
-	Čo nič nehovoríš?
-	Premýšľam.
-	Nad čím? 
-	Nad tým, čo nás asi tak čaká.
-	Ja si nad tým lámem hlavu, odkedy som sa prebral a na nič som neprišiel. Dúfam len v  jedno, že  na nás nepustia nejaké potvory, aby si na nás pochutili.
-	Máš pri sebe nejakú zbraň?
-	Nie. Prešiel som centimeter po centimetri celú miestnosť. Namám ani opasok, ani otvárak na konzervy. Všetky kovové predmety mi zobrali.
-	Kde je Malec? Dúfam, že sa mu nič nestalo!
-	Určite ešte drichme.
-	Hm, zaujímalo by ma, či aj krčmár má podobné pocity. Pil predsa tie isté nápoje čo my. 
-	Ten podvodník, keď ho dostanem do rúk, tak z neho dušu vymlátim! - zastrájal sa Hajnus.
-	Upokoj sa Fofo, nakoniec budeš rád, ak sa odtiaľto dostaneš celý, - ozval sa z vedľajšej jamy Malecov hlas.
-	Hej, Malec, si v poriadku? - zvolal Brezovský.
-	Asi tak ako ty.
-	Hm. Dlho nás počúvaš?
-	Iba chvíľku. Ale z vašich slov som si utvoril dostatočný obraz o našom položení.
-	Nie je to žiadna sláva. Musíme vyčkať, ako sa veci vyvinú.
-	Len aby sme tu nečakali do súdneho dňa, - nadával Hajnus.
Po týchto slovách akoby ho väznitelia vypočuli. Otvory nad ich hlavami ožiaril matný svit. Do šácht k nim preniklo slabučké svetlo. Brezovský si narýchlo poobzeral svoje väzenie a utvrdil sa vo svojom presvedčení, že po vlastných sa z diery von nedostane.
Svoje väzenie nestihol lepšie skúmať, pretože sa nad jeho otvorom objavili postavy, ktoré zakrátko k jeho nohám spustili dlhý rebrík. Chvíľu opatrne čakal, čo sa bude diať. Dole neliezol nik. Rebrík bol zjavne určený pre neho. 
-	Tak poďme! Vylez, ty podliak! - ktosi zhora na neho nepríjemne zavrčal.
Váhal. Ísť hore alebo nie? Čo tým získa, ak tu ostane? Nič. V živote sa odtiaľto nevyhrabe. Ak pôjde s nimi, možno sa mu naskytne príležitosť k úniku. Nálepka "podliak" však neveštila nič dobrého.
-	Poď hore, zberba, lebo ti pomôžem! - ozval sa opäť ten istý hlas, tentoraz značne podráždený.
To už ale Brezovský pomaly vystupoval nahor, stupienok po stupienku. Až teraz si všimol, že rebrík je z kovu. Pri slabom svetle však nevedel určiť z akého. Hore ho čakali asi šiesti chlapi v lesklom brnení, vrhli sa na neho a zviazali tak, že sa nemohol ani pohnúť. Letmo si ešte všimol dvoch mužov nesúcich Hajnusa visiaceho na drevenej tyči, ako ulovenú zver.
Hajnus na neho zakričal:
-	Brezovský, pozri hore! Umelé svetlo!
Chcel dvihnúť hlavu a obzrieť si ten zázrak, no ihneď zistil, že je to úplne zbytočné. Práve v tej chvíli si dvaja ramenatí chlapi vyhodili tyč na plecia, o ktorú mu krátko pred tým pripevnili obe ruky aj nohy. Visel presne tak, ako jeho kamarát a z tejto polohy si mohol dosýta poobzerať technický zázrak, na ktorý ho pred chvíľou upozorňoval.
Jemný modrastý svit sálajúci zo svietidiel upevnených v strope sa striedal s tmavými úsekmi. Táto hra svetla otupovala Brezovského myseľ, preto sa snažil všímať si okolie a vštepovať si ho do pamäte.
Niesli ich širokými, dlhými chodbami, ktoré boli doslova z kroka na krok krajšie a prepychovejšie. Sem tam schody a znova dlhá chodba. Remene sa mu pod vlastnou váhou nepríjemne zarezávali do tela. V hlave mu hučalo. Krv z tela sa mu pomaly vlievala do hlavy a spôsobovala mu nepríjemnú bolesť. Silou vôle sa snažil udržať pri vedomí a povzbudzoval sa tým, že jeho druhovia sú na tom tak isto ako on a nevzdávajú sa, čo dokazovalo neprestajné Hajnusovo nadávanie. V duchu sa musel nad ním zasmiať, pretože zatiaľ ešte ani jednu nadávku po sebe nezopakoval. Ten človek mal takmer nekonečnú zásobu nadávok a hanlivých slov.
Nosiči na chvíľu zastali. Brezovský to využil a nadvihol hlavu. Nachádzali sa v nádherne vyzdobenej obrovskej hale. Dookola nej sa ťahalo stĺporadie z červeného mramoru, ktoré nieslo terasu s pozláteným, možno aj zlatým, zábradlím. Strop tvorili rôzne výjavy z farebných skiel, ktorým vôbec nerozumel, tvorili ho rôzne postavy mužov, žien a neznámych tvorov. Cez tieto prenikalo do haly slnečné svetlo rôznych farebných odtieňov. V strede striekala nádherná fontána. Prúdy vody striekali a vytekali z veľkého počtu sôch vytesaných z rôznych kameňov. Voda vytekajúca z fontány tiekla krátkym úsekom pomedzi nádherné kvetiny a palmy a mizla v podzemí. Mramorová dlažba všade dookola hrala všetkými možnými farbami, čo však znázorňovala, to nemohol vidieť, pretože hlava mu visela tesne nad podlahou a jeho zrak vytváral s dlažbou príliš ostrý uhol. 
Keď vošli do haly, nemohol si nevšimnúť, že Hajnus stíchol. No po chvíli sa ozval:
-	Čo sme v raji? Hej, chlapi, uštipnite ma! To sme už po smrti?
-	Necítiš, ako sa ti vrezávajú povrazy do rúk? - odpovedal mu Brezovský otázkou.
-	Páni, ja už necítim nič. Z toho usudzujem, že som zomrel.
-	Neboj sa, zakrátko precitneš!
Brezovský nemusel byť prorokom, aby sa jeho predpoveď splnila. Poznal už Hajnusa a vedel, že je veľmi náladový človek.
Ledva sa poobzerali, prehodili pár slov a ich nosiči sa pohli. Kráčali smerom, kam sa pred tým nedívali. Tam sa nachádzali pomerne strmé a vysoké schody. Ako Brezovský predpokladal, Hajnus ihneď precitol, keď mu hlava doslova zadunela o prvý schod. Rýchlo sa z toho poučil a  mierne nadvihol hlavu. To sa už ale z Hajnusových úst spustila ďalšia séria nadávok.
-	Ty odporný bazilišek, nevieš dávať trochu pozor? Tak sa nosí šéf? Ty chumaj, vieš, že si si ráno naopak zaviazal kravatu? Nič nehovoríš, čo? Mohli by ste ma niesť opačne, pretože sa už nemôžem pozerať na tvoj odporný ksicht! Počúvaj, vieš sa vôbec korčuľovať, ty ušiak? Uši máš ako lopúchy! Čo ti tvoja matka vešala na ne činky? Určite to tak bolo a ešte ťa nimi aj bila po hlave, inak by si nemal taký priblblý výraz. Možno to nebola tvoja matka, ale tvoja šéfka. Tá vám určite urobila výškrab mozgu a hlavy vám naplnila pilinami. Ty stepný slon, v topánkach máš poriadnu žumpu, kedy si si naposledy menil ponožky?..
Vyniesli ich hore schodiskom a zabočili doľava. Všimli si, že smerujú k ďalším schodom napravo. Tie boli približne rovnako dlhé ako tie predchádzajúce. Pod schodami stála stráž s dlhou kopijou v ruke. Kovové brnenie sa im odrážalo od slnečného svetla. Sem-tam si všimli ľudí. Ich nevraživé pohľady, ktoré im venovali, neveštili nič dobrého.
Keď prekonali posledný schod, ocitli sa v pompéznej sále, ktorej steny boli vycifrované a prepracované do najmenších detailov. Nešetrilo sa tu zlatom, striebrom ani drahými kameňmi. Ich "nosiči" kráčali po tmavozelenej mramorovej dlažbe, vyskladanej z rôznych odtieňov zelenej farby. Tento zelený mramor tvoril pás, široký zhruba desať metrov a tiahol sa kdesi dopredu. Kam to nevideli, pretože im zacláňali postavy nosičov a ich ozbrojený sprievod. Po stranách postávali ozbrojenci a spoza nich vykúkali zvedavé pohľady ostatných stavov.
Hajnus zmĺkol. Buď mu konečne došla slovná zásoba, alebo aj on vycítil, že sa blíži vyvrcholenie deja. Dej však neprichádzal. Akoby sála nemala konca. Odhadovali, že prešli minimálne sto metrov. Nervozita v každom z nich stúpala s pribúdajúcimi krokmi. Konečne zastali. Nešetrne ich zložili na zem. Potichu zasyčali, snažili sa však nedávať svoju bolesť najavo. Hajnus ako vždy bolesť liečil nadávkami.
Chceli sa postaviť na nohy, palice im však pri tom mierne zavadzali. Jeden z ozbrojencov im poodrezoval remene, ktorými boli priviazaní o palice, ruky im však nechal zviazané. Obstali ich dookola a vytvorili tak nepreniknuteľnú bariéru. Nevedeli, či ich chránia pred tunajšími ľuďmi alebo naopak.
-	Tak páni, cirkus sa môže začať, - usúdil Brezovský.
-	Ešte nie. Chýbajú tu hlavní aktéri, - Malec kývol hlavou smerom dopredu. 
Až teraz si lepšie všimli, že sa tam nachádza niečo ako trón. Na miernom podstavci, ku ktorému viedli schody, stála obrovská stolička, vedľa ktorej bola ešte jedna, ale menšia. 
-	Čakáme na kráľa? - prekvapene zhíkol Hajnus.
-	Myslím, že to bude viac než kráľ.
-	Viac než kráľ? Neviem si predstaviť, kto by to mohol byť!
-	Bohyňa.
-	Možno aj jej dcéra, - dodal pohotovo Malec.
-	Ibee? Osobne nás prijme? - nechápal Hajnus.
-	Dá sa to aj inak povedať.
-	Ako?
-	Výsluch, alebo možno ešte horšie - súd. 
-	Súd? Nestrašte ma ľudia, veď sme nič neurobili. Však sme nič neurobili!?
-	Súhlasím s tebou, ale pri pomyslení na naše väznenie a sledujúc ľudí dookola, nemôžem na to nemyslieť.
Hajnus si až teraz všimol nevraživé a pohŕdavé pohľady. Boli vyšší ako stráže okolo nich, a tak si mohli dosýta poobzerať všetko naokolo. Teraz už pompéznosť tejto siene nevnímali. Zaujímalo ich iba jediné a to, ako by sa čo najskôr stadeto vyparili. Ich zistenie ich však nenapĺňalo optimizmom. Toľko vojska, koľko sa nachádzalo v sále, ešte nevideli.
Bohyne si dávali na čas. Kým na nich čakali, nenápadne si navzájom porozväzovali remene. Odrazu sa všetci, okrem vojakov, vrhli na zem. Spozorneli. Z priestoru spoza trónu sa vynorili dve ženské postavy. Prvá bola takmer tri metre vysoká. Mala prekrásne, bohémske črty tváre, čo kontrastovalo s prísnymi, úzko zovretými perami, vyjadrujúcmi odhodlanosť a nekompromisnosť. Bola odetá v modrých šatách popretkávaných zlatými vzormi. V páse bola stiahnutá širokým opaskom zo zlata, na ktorom viseli rôzne predmety a kapsičky taktiež zo zlata. Kráčala vznešene a majestátne.
Druhá bola menšia, asi meter osemdesiat vysoká deva, nemenej pekná a dôstojná. Bola odetá v tmavozelených šatách podobného strihu, tiež popretkávaných zlatými vzormi. Podobali sa ako vajce vajcu, s tým rozdielom, že mladšia sa netvárila tak prísne a panovačne, zároveň však úplne zanikala popri svojej matke. Že šlo o bohyňu Ibee a jej dcéru Ardenis, o tom nepochyboval nikto z nich.
Bohyne sa usadili na tróne a doslova do nich zapichli oči. Hodnú chvíľu si ich pozorne premeriavali, načo Ibee mierne otočila hlavu vľavo a pokynula človeku kľačiacemu, s hlavou priloženou k zemi:
-	Vstaň a hovor!
Osoba sa dvihla a škodoradostne na nich vycerila zuby.
-	To je Minas! - skríkol Hajnus.
-	Ty lotor! - uľavoval si Brezovský.
Samozrejme, že ich výkriky sa nezaobišli bez následku. Ozbrojenci stojaci za nimi im uštedrili poriadne buchnáty rukoväťou meča, takže sa zrútili ako podťatí a zvíjajúc sa v bolestiach, hodnú chvíľu nedokázali vnímať Minasove obvinenia. 
Minasovi sa zúžili oči, pohŕdavo na nich fľochol a začal vykladať:
-	Ó, bohyňa Ibee, dovoľ aby som ťa najprv ubezpečil o svojej nekonečnej oddanosti tebe a tvojej dcére a vyzdvihol tvoju krásu a múdrosť nad všetkých bohov na zemi.
Ibee bola zrejme zvyknutá na podobné lichôtky alebo to patrilo k zaužívaným ceremóniam, pretože nemihla ani brvou a s kamennou tvárou sledovala Minasa, ktorý pokračoval:
-	Ďaleko na severe, kde ľudia jedia mäso, žijú v špine a smrade, som stretol týchto ľudí, ktorých v jednom tamojšom kmeni ľudia uctievali ako bohov. Spočiatku aj mňa oklamali, pretože sú vyšší ako ľudia a medzi sebou rozprávajú jazykom, ktorému nerozumiem. Na svete existujú iba dva jazyky, reč ľudí a reč bohov. Keďže reč bohov nepoznám, myslel som si, že je to reč bohov a ich samých som taktiež pokladal za bohov ešte z jedného dôvodu. Títo podvodníci mali pri sebe strašné zbrane, chrliace oheň a síru. Keď som navštívil kmeň, kde vládli, požiadali ma, aby som ich zaviedol do tvojho mesta. Tvrdili mi, že ťa dobre poznajú a chcú ťa navštíviť. V mojej naivnosti som im uveril a poskytol všetko pohodlie. Že ide o podvodníkov, prvýkrát vo mne skrslo podozrenie v prístavnom meste Brče. Zbili do krvi miestneho hodnostára len preto, lebo im vošiel do cesty. Vyvrcholenie bolo na mojej lodi, kde som im poskytol svoju miestnosť a sám som spal na palube. Odmenili sa mi tým, že sa zmocnili lode, použijúc pritom zbrane bohov, ktorými usmrtili mnoho mojich ľudí. Potom dva dni cesty pred tvojím mestom zámerne narazili mojou loďou na plytčinu a odohnali odo mňa všetkých otrokov, ktorých som si poctivo kúpil. Do lode sa mi dostala voda a znehodnotil sa tak celý môj náklad. To už som ale vedel, že nejde o bohov, ale o nebezpečných mutantov, pretože dva dni predtým som si náhodou vypočul ich rozhovor na palube lode, ako sa zhovárajú o tom, že sú uši a oči boha Zaerpa a majú preskúmať tvoje mesto, ó bohyňa. 
Podarilo sa mi nadstrčiť im človeka, ktorý sa vydával za otroka a sprevádzal ich do mesta. On ich taktiež vypočul a neskôr mi potvrdil, že ide o zvedov boha Zaerpa. Pred mestom sa rozdelili na dve skupiny. Títo traja vošli do mesta a ostatní štyria pokračovali ďalej proti prúdu rieky Irtany. To je všetko, ó bohyňa Ibee, - ukončil bohapustú lož Minas a zaujal pôvodnú kľačiacu polohu.
Hajnus škrípal od zlosti zubami, neodvážil sa však vykríknuť, pretože si ešte veľmi dobre pamätal úder do chrbta.
Ibee sa zadívala na trojicu odsúdencov a obrátila zrak späť k Minasovi:
-	Môže tvoje slová niekto potvrdiť?
-	Áno. Všetci moji sluhovia sú pripravení kedykoľvek prisahať.
-	Máš ešte nejakého svedka? - riekla akoby do prázdna, z druhej strany sa však k nej, sklonený takmer k zemi, priplachtil akýsi muž a riekol:
-	Ó, bohyňa, dovoľ aby som ti predviedol ešte dvoch svedkov. Môžem ti aj ukázať zbrane, o ktorých hovoril počestný obchodník Minas.
V tvári bohyne sa objavil záblesk záujmu a nechala si najprv ukázať zbrane. Štyria muži doniesli ich kompletný inventár, vrátane opaskov, lyžičiek a otváračov konzerv. Mlčky prstom ukázala na jeden zo samopalov. Muž si pred ňou chvatne pokľakol a úctivo jej ho podal. Zbraň si prezerala so značným záujmom.
-	Toto je zbraň, čo chrlí oheň a síru? - spýtala sa Minasa.
-	Áno.
-	Ako funguje?
-	Neviem. Zbrane bohov sú pre mňa záhadou.
Ibee podala samopal svojej dcére, podoprela si jednou rukou hlavu a uprene si premeriavala trojicu dobrodruhov.
V sále nikto takmer ani nedýchal. Všetci sa dívali na špiónov boha Zaerpa. Tí sa cítili nepríjemnejšie ako na javisku v Národnom divadle.
-	Priveďte ďalších svedkov! - zvolala.
Súdení napäto čakali, kto sa objaví. Okrem Minasa s nikým iným nemali v tomto svete konflikt. Ukázalo sa, že nielen konflikt je nebezpečný, ale aj táranie do sveta. Pred bohyňu predstúpil majiteľ hostinca. Slovo predstúpil nevystihovalo presne úkon, ktorý im predviedol krčmár, pretože ten sa miestami takmer plazil.
Tento narozdiel od Minasa neklamal, hovoril číročistú pravdu, ktorá však v kontexte s ich obvinením vyznela v úplne inom svetle a hostinský svojou výpoveďou ešte viac naklonil misky váh v ich neprospech.
Najväčšiu krutú pravdu povedal však posledný svedok, veliteľ stráže.
-	Že ide o špiónov, o tom niet pochýb, - začal zavalitý muž v pozlátenom brnení s chocholom na hlave a pokračoval:
-	Moji ľudia po príchode do mesta z nich nespustili oči. Všade sliedili a vypytovali sa na mesto a na vás bohyňa Ibee. Zašli však až tak ďaleko, že sa odvážili vniknúť do zakázaného pásma pod hradbami vášho vnútorného mesta - Zikureny. Odmeriavali výšku hradieb, krokovali veľkosti jednotlivých kamenných blokov a pravdepodobne chceli dokonca aj nejakým spôsobom vniknúť dovnútra. Vchod sa im však nepodarilo nájsť, a ako nám neskôr krčmár povedal, pýtali sa ho na tajné chodby, takže museli o nich niečo vedieť. Nariadili sme majiteľovi hostinca, aby ich uspal a v spánku sme ich preniesli do Zikureny. Bohyňa Ibee, čakám na ďalšie vaše rozkazy, - veliteľ sa uklonil a ustúpil o pár krokov dozadu.
Ibee opäť na nich uprela svoj prenikavý zrak. Jemne si klopkala po operadle trónu. Čas plynul a nič sa nedialo. Jej dcéra, bohyňa Ardenis, sa k nej naklonila a čosi jej pošepkala. Ibee pokývala zamyslene hlavou a nastolila závažnú otázku:
-	Kto ste?
Hajnus s Malecom bezradne pozreli na Brezovského.
-	Čo jej povieme, že sme prišli z inej dimenzie, z iného času? - vzdychol Malec.
-	Povedz jej, že sme turisti, - radil Hajnus.
Brezovský však sám stál v rozpakoch. Nenapadalo mu vôbec nič.
-	Kto ste! - tentoraz to už nebola otázka a jej hlas znel hrozivo.
-	Nie sme tí, za koho nás považujete! Nie sme oči a uši boha Zaerpa! - odvetil diplomaticky Brezovský, snažiac sa získať čas.
-	Čo robíte v mojom meste?
-	Prišli sme za poznaním.
-	Aké poznanie vám chýba?
-	Rôzne. Človek, ktorý nič nevie, nevie ani to, že nič nevie.
-	Si klzký ako had. Ale tvrdíš, že si človek!
-	Áno, som človek, ak slovo človek vo vašej reči vystihuje tvora s dvoma nohami, dvoma rukami a hlavou.
Po tejto odpovedi nastal v sieni šum. Všetci sa pohoršovali nad drzosťou, ktorej sa dopustil Brezovský, keď naznačil, že aj bohyňa Ibee má podobné črty ako ľudia. Ibee však nedala na sebe nič znať a pokračovala vo výsluchu:
-	Odkiaľ máte tieto zbrane?
-	Vyrobili ich naši ľudia.
-	Takéto zbrane ľudia nedokážu vyrobiť, - vystrelo Ibee.
-	Sama musíš uznať, že si doposiaľ nič podobné nevidela. Kto ich potom vyrobil?
-	Zaerp! Vyrobiť zbrane, ktoré doteraz nikto nepoužíval, nie je pre neho problém.
-	Nepoznám žiadneho Zaerpa.
-	Akou rečou hovoríte medzi sebou?
-	Naším rodným jazykom.
-	Narodili ste sa v mieste, kde vás uctievali ako bohov?
-	Nie. 
-	Odkiaľ ste potom prišli?
-	Zďaleka.
-	Klameš. Stvoril vás Zaerp, vyšších, trochu inteligentnejších a dal vám inú reč, akú používajú ľudia. Máte za úlohu zničiť moje územia a donútiť ma, aby som sa vrátila späť pod Zaerpovu ochranu! Ste obyčajní zabijaci, ktorých cieľ je zničiť všetko to, čo som vytvorila! To sa vám však nikdy nepodarí, dokážeme sa ubrániť pred zlovládou Zaerpa!
-	Čo si vytvorila! - zvreskol Hajnus, ktorý to už psychicky nevydržal a od zlosti mu navreli žily na krku. - Obyčajné kamenné mesto, trochu zlata a vrtuľníček. Naša civilizácia stavia nie také mestá ako je tvoje, ale stokrát väčšie a vyššie. Naše lietajúce lode sú omnoho rýchlejšie ako vaše a so svojimi zbraňami nám nesiahate ani po päty vy aj s tým vaším Zaerpom, - odpľul si Hajnus. Posledné slová prehovoril horko-ťažko, pretože sa mu už od zúrivosti triasol hlas.
Bohyňa Ibee vyzerala, ani čo by ju niekto vyplieskal. Vystrelilo ju z trónu ako spružinu a so zaťatými päsťami sa už-už chystala vyrieknúť ortieľ. V sále nastalo hrobové ticho. Takto sa s bohyňou Ibee ešte nik nerozprával. Už Brezovský sa pohyboval na hranici dovoleného, Hajnus však prekročil všetky medze.
V tej chvíli sa však stalo niečo, čo neočakával nikto z prítomných. Do sály vbehol obrnenec, bez meča, krvácajúci z hlavy. Z ramena mu trčal šíp. Pobehol pár krokov a zvolal na celú sálu:
-	Zrada! Obsadili dolné mesto a teraz prenikajú do Zikureny!
-	Kto zradil? - vykríkla bohyňa Ibee.
-	Minas!
Minas sa po svojej výpovedi potichu odplazil a zmizol. Obvinenie troch neznámych mužov malo slúžiť ako zastieraci manéver na odlákanie pozornosti. Ibee si to v mihu uvedomila, no bolo už neskoro.
-	Do boja! - skríkla na veliteľa.
Všetci obrnenci sa otočili a rozbehli smerom ku schodisku. Pravdepodobne však nedošli ďaleko, pretože z tých častí paláca sa už ozývalo zúrivé rinčanie zbraní, sprevádzaný hlasitým revom útočníkov.
Bohyne zmizli v miestach, odkiaľ prišli a ich služobníctvo ušlo v postranných dverách a priechodoch. Odrazu ostali sami. Ich zbrane ležali rovno pred nimi na stupienkoch vedúcich k trónu. Neváhali a rozbehli sa k nim. Horúčkovite si nasadzovali opasky a ostatné maličkosti, pretože rev sa pomaly, ale isto približoval. Výpoveď raneného zbrojnoša bola jasná. Zradil Minas, takže zurvalci, dobíjajúci sa do paláca, sú mu určite priaznivo naklonení. Táto logika im našepkávala,  že útočníci nemôžu byť v žiadnom prípade ich priatelia. 
Hajnus sa pustil do behu ako prvý. Chcel obísť trón zľava a utekať jedným z troch priechodov, ktoré sa tam nachádzali.
-	Fofo, stoj! - zvolal Brezovský. - Pôjdeme tadeto, - ukazoval na miesto, kde ušli bohyne.
-	Určite vieš, čo hovoríš?
-	Jasné! Pohni si!
Malec vnikol do úzkej chodby, hneď za trónom. Vchod bol maskovaný ťažkým závesom. Keby nevideli, že za ním zmizli obe bohyne, ani by im nenapadlo púšťať sa týmto smerom. Brezovský ešte vrhol posledný pohľad na bojište, ktoré sa už premiestnilo k vstupu do sály. Útočníkov bolo strašne veľa a palácová stráž bola zjavne v koncoch. Bolo iba otázkou veľmi krátkeho času, kedy protivníkovi podľahnú.
Úzka chodba bola široká necelé dva, výškou však presahovala dobré štyri metre. Steny tvorili veľmi presné kamenné bloky. Strop bol na pohľad z neznámeho materiálu, z ktorého vyžarovalo matné svetlo, postačujúce akurát tak na orientáciu. Chodba sa po pár krokoch zatáčala o deväťdesiat stupňov doprava a po zhruba desiatich krokoch späť do druhej strany. Pred druhou zatáčkou čakal na nich Malec.
-	Prečo nejdeš ďalej? Útočníci sú nám v pätách. Čo nevidieť sú tu! - hrešil ho Hajnus.
-	Nie sú tu nejaké pasce? Napadlo mi, že Ibee určite počíta aj s takouto eventualitou a dobre sa na to pripravila, - vyriekol rýchlo, nevšímajúc si Hajnusovu poznámku.
Brezovský sa zatváril trochu rozpačito, oprel sa chrbtom o stenu, držiac samopal namierený smerom, odkiaľ prišli.
-	Áno, myslím, že máš pravdu, ale musíme ísť ďalej. Ak chceš, pôjdem dopredu.
-	Nie. Nemám z toho strach. Len som považoval za potrebné vás na to upozorniť.
-	Dobre. Všímaj si steny, či neuvidíš nejaké znaky. Mohla by to byť zašifrovaná výstraha pre zainteresovaných. 
-	Nemusí to byť však pasca.
-	Iste, ale my zvýšime pozornosť.
Pokračovali ďalej úzkou chodbou. Pri matnom svetle umelého osvetlenia, esteticky zabudovaného v strope, bolo veľmi ťažké spozorovať nejaké znaky. Snažili sa kráčať čo najtichšie, aby zbytočne na seba neupozorňovali domácich i nezvaných hostí. Chodba sa kľukatila raz doprava, potom doľava, chvíľu rovno a opäť zmena smeru. Všetky zatáčky boli v pravom uhle. Spočiatku sa snažili zapamätať si smer, ktorým vošli zo sály do chodby, ale po desiatich minútach boli totálne dezorientovaní.
Zhruba po dvadsiatich minútach Malec zastal na rohu pred ďalšou z nekonečného množstva zákrut.
-	Čo sa deje? - polohlasne vyzvedal Hajnus.
-	Na konci chodby sú dvere.
-	Konečne! Už som si myslel, že sa odtiaľto nikdy nevymotáme.
-	Ideme ďalej?
-	Choď. Ale opatrne! - nabádal na ostražitosť Brezovský.
Malec sa opatrne po špičkách priblížil k dverám. Hajnus zaujal streleckú pozíciu, Brezovský ostal na zákrute a kryl im chrbát. Brezovský ešte ticho dohováral Hajnusovi, aby nestrieľal na nikoho a na nič bez náznaku ohrozenia. Nechcel vidieť bohyňu rozstrieľanú vo dvoje. To už ale Malec potichu otváral dvere. Potiahol za zlaté madlo a dvere sa smerom dovnútra pomaly otvárali bez najmenšieho škripotu. 
Chvíľu nevidel nič, pretože dvere boli vsadené v hrubej zárubni, no zakrátko sa objavila tenučká škára. Najprv milimetrová, pomaly sa však zväčšovala, keď odrazu Malec prudko, no s najväčšou opatrnosťou zatvoril dvere.
-	Do čerta! - uľavoval si.
-	Čo sa deje! Videl si duchov, že sa tak ksichtíš? - šepkal Hajnus, ktorý od napätia takmer zabudol dýchať.
-	Rýchlo preč! - zasipel Malec pošepky a upaľoval od dverí.
Jeho druhovia, aj keď nevedeli, o čo ide, utekali, len sa tak za nimi prášilo. Po niekoľkých zákrutach však Brezovský zastal, dal pokyn, aby mlčali a počúvali. Všade naokolo vládlo ticho. To ich trochu upokojilo a netrpezlivo obstali Maleca:
-	Tak spusť! - začal Brezovský.
-	Hádajte, kde sme sa dostali!
-	Nenapínaj nás a ihneď to vyklop! Nebudem tu hádať ako fagan zo škôlky, - rozohnil sa Hajnus.
-	Dobre, dobre, len pokojne. Otvoril som dvere a pred sebou som uvidel sálu, z ktorej sme utiekli pred útočníkmi. Cez škáru som čiastočne videl trón, vzdialený zhruba štyridsať - päťdesiat metrov.
-	Kde je potom Ibee a jej dcéra? - pokrútil hlavou neveriacky Brezovský.
-	To neviem, ale viem celkom určite, že zopár metrov od dverí stál akýsi chlapík s kopijou v ruke. Videl som ho síce od chrbta, ale napriek tomu nevyzeral vôbec príjemne a navyše páchol ako tisíc čertov. Palác bohyne Ibee prepadla poriadna čeliadka.
-	Myslím, že jej pomaly prestávam mať za zlé to, ako s nami zaobchádzala.
-	No dovoľ! - ohradil sa Hajnus. - Zaobchádzala s nami bez dôvodu ako s najväčšími zločincami.
-	Chcel by som vidieť teba na jej mieste. Čo by si robil, keby si vedel, že ti idú po krku a ty nevieš, z ktorej strany a akým spôsobom na teba udrú?
-	Nerozoberajte to teraz! - zvolal podráždene Malec. - Radšej hovorte, ako ďalej.
-	Vrátime sa späť, s tým rozdielom, že teraz pôjdeme pomaly a budeme sa snažiť objaviť príznaky zamaskovanej tajnej chodby. Keďže sme sa uberali chodbou, kde neboli žiadne odbočenia a došli sme späť do sály, odkiaľ však bohyne s najväščou pravdepodobnosťou nemohli vyjsť, logicky mi z toho vyplýva, že niekde na trase je tajný prechod. Ten musíme nájsť!
-	A keď ho nenájdeme? - dobiedzal Hajnus.
-	Tak to skúsime znova.
-	Viete, ale ja som už dosť hladný.
-	Nie si sám. Radšej však budem iba hladný, ako hladný s dierou v bruchu.
Spiatočná trasa im trvala podstatne dlhšie. Uberali sa z kroka na krok a pozorne sledovali každý meter chodby. Nenatrafili však na nič, čo by im naznačilo, že sa v danom mieste nachádza nejaký tajný priechod alebo chodba.
Odhadovali, že ubehla hodina a každú chvíľu za najbližším rohom očakávali útočníkov. Tam však na nich čakala len prázdna chodba, na konci ktorej pod deväťdesiat stupňovým uhlom vpravo alebo vľavo pokračovala ďalej. Mysle im už z tohto nekonečného pochodu otupeli a ich koncentrácia sa z kroka na krok znižovala. Pomaly zrýchľovali a nevedeli sa už dočkať, kedy sa dostanú k východu. Bolo to síce paradoxné, pretože tam mohli naraziť na votrelcov, ale túžba vedieť presne kde, sa nachádzajú, bola silnejšia, ako pocit ohrozenia zo strany nepriateľa.
-	Nevošli sme do bludiska? - riekol s obavou Malec.
-	Na to som už myslel. Háčik je v tom, že v bludisku sa cesty rozchádzajú a chodby sa vetvia všetkými smermi, pričom mnohé z týchto vetiev sú slepé a končia múrom. Tu však ideme stále len jednou jedinou chodbou. Žiadna križovatka, žiadna možnosť výberu, - odvetil Brezovský.
-	Mne je to v podstate jedno. Keby som sa mohol najesť, pre mňa za mňa sa tu môžeme prechádzať aj týždeň, - nezdržal sa znova narážky na jedlo Hajnus.
-	Ešte raz spomenieš jedlo, tak ti jednu uvalím, - zastrájal sa Malec.
Hajnus sa začudovane obzrel a stíchol. Malec musel byť zrejme poriadne napálený, pretože takto ho ešte nikdy nepočul rozprávať.
Opäť zavládlo ticho, len ich kroky sa ozývali v spleti nekonečnej chodby.
-	Pozor schod, - ozval sa odrazu Brezovský, kráčajúci vpredu. Po pár krokoch ich upozorňoval opäť:
-	Ďalší schod.
Po tejto druhej poznámke znehybneli. Brezovský sa prudko obrátil na kamarátov, kráčajúcich za ním:
-	Schody? Kde sa tu vzali?
-	Teraz je už viac než isté, že sa nevraciame späť, ale blúdime v útrobách paláca, - vzdychol Malec.
-	Čo tým chcete povedať? - zdvihol hlas Hajnus.
-	Nič, len to, že keď sme šli opačným smerom, tak ani raz sme nezakopli o schod.
-	Dobre, odkiaľ sa tu potom tie schody vzali?
-	Odnikiaľ. Boli tu vždy.
-	Nerozumiem ti, Brezovský. Keď sme šli opačne, tak tu neboli a teraz, keď sa vraciame, tak tu už odrazu sú? Ako mám tomu rozumieť?
-	Treba tomu rozumieť tak, že my sme stadeto ešte nešli.
-	Ne-šli-sme tou-to chod-bou? - vypleštil oči Hajnus a obrátil sa na Maleca:
-	Povedz mi, že mu šibe a ja mu odpustím.
-	Nešibe mu. Je to tak ako hovorí. Inak by sme už dávno dorazili k miestu, kde sme vošli do chodby.
-	Vy ste sa obidvaja zbláznili! Pozorne ma sledujte, čo budem teraz hovoriť a som zvedavý, čo mi na to odpoviete. Vošli sme do chodby, celou cestou sme nenarazili na žiadnu inú chodbu, stále len rovno, doľava, doprava, až sme dorazili na jej koniec. Z nám známych príčin sme sa otočili a vrátili sa tou istou chodbou späť,  kde sme opäť nenarazili na žiadnu inú bočnú chodbu a vy mi chcete tvrdiť, že nie sme v tejto našej chodbe, ale niekde úplne inde? No odpovedzte! - zvolal, keď jeho druhovia váhali s vysvetlením.
-	Presne tak, Fofo. Pre nás to je tak isto nepochopiteľné ako pre teba.
-	Viac mi už nemusíte hovoriť. Mne je už všetko jasné, šibe vám obidvom vo veži! Čo mienime ďalej robiť?
-	Poďme ďalej, - navrhoval Malec. - Čo je za nami, to vieme. Prinajhoršom sa vrátime späť a pokúsime sa nejako prebiť.
Brezovský dal Malecovi za pravdu a chcel vyraziť.
-	Počkajte, - zadržal ich Hajnus. - Vy viete, čo je za nami?
-	Predsa dvere do sály, - zamračene mu pohotovo odpovedal Malec.
-	Si si tým istý? Čo ak sa vrátime, ty znova otvoríš devere a bude tam východ z mesta. Vybehneme na lúku a tam nás už bude čakať Kyselica s ostatnými!
-	Neblúzni!
-	Ak hovoríš, že sme stadiaľto ešte nešli, ako môžeš potom s istotou tvrdiť, že keď sa otočíme a pôjdeme späť, dostaneme sa na to isté miesto, odkiaľ sme vyrazili?
Nastalo ticho. Hajnus striedavo pozeral raz na jedného, potom na druhého. Obidvaja zamyslene stáli a mlčali. Hajnus na nich videl, že nehovoril do vetra a dodal zmierlivo:
-	Tak mi to, dofrasa, niekto vysvetlite, o čo tu ide.
-	To, čo hovoríš, dáva zmysel, - prehovoril Brezovský. - Vysvetliť ti však nemôžem nič, pretože sám tomu nerozumiem. Jednoducho neviem, čo ti mám na to povedať.
-	A ty? - pokúšal sa vymámiť odpoveď od Maleca.
Ten neodpovedal, iba pokrčil ramenami.
-	Aspoň povedzte, prečo chcete ísť ďalej!
-	Pretože ja osobne si naozaj myslím, že ak sa vrátime, dostaneme sa k dverám vedúcim do sály, napriek tomu, že to čo hovoríš, nie je vylúčené.
-	Viete čo, - mávol rezignovane rukou Hajnus, - poďme, kde chcete, len mi sľúbte, že urobíte všetko preto, aby sme čo najskôr našli niečo pod zub. Nerád robím exkurziu o hlade.
Uberali sa miernym schodiskom, v ktorom boli schody navzájom od seba vzdialené asi dva metre. Napočítali osemdesiat štyri schodov. Výšku jedného schodu odhadovali na tridsať centimetrov, na základe čoho usúdili, že sa nachádzajú v hĺbke minimálne dvadsaťpäť metrov.
Schody sa skončili. Kráčali dlhočiznou chodbou. Bola trikrát taká široká ako tá, ktorou šli doteraz. Napriek tomu nezmenili organizáciu pochodu. Vpredu šiel Brezovský, za ním pár krokov Hajnus a chrbát im kryl Malec. Na konci chodba pokračovala doprava v deväťdesiatstupňovom uhle. Pred nimi sa objavilo ďalšie schodište. Schody tu však boli pomerne strmé. Pustili sa opatrne po nich. Do ticha, ktoré ich doposiaľ obklopovalo, sa vmiešali rôzne tiché zvuky. Znelo to akoby hučalo naraz niekoľko elektrických transformátorov.
Brezovský odrazu zastal. Jeho noha stúpila na čosi mäkké, tlmiace jeho kroky. Na zemi ležal kus akejsi látky. Keď si ju pozornejšie obzrel, zstil, že ide o špinavú smradľavú handru. Hodil ju Hajnusovi zo slovami:
-	Podaj to Malecovi, nech to ovonia.
Hajnus to s radosťou odovzdal Malecovi, pretože tento kus handry ho napĺňal nekonečným hnusom.
-	Čo s tým? - zašeptal Malec.
-	Ovoňaj to! - pokynul mu Brezovský.
Malec to ovoňal a striaslo ho:
-	Fuj, to páchne! Čo teraz?
-	Čo ti to pripomína?
-	Nič. Ba predsa! Smrdí to podobne ako ten chlapík, čo stál pred dverami, odkiaľ sme sa vyparili.
-	Vieš, napadlo mi, či to nebude nejaká časť z odevu útočníka.
-	Áno. To by sedelo! Ale potom naše princezny majú v pätách prenasledovateľov, - reálne zhodnotil situáciu Malec, zahodiac pritom zdroj smradu na zem.
Opatrne schádzali dolu schodmi. Hukot sa postupne zvyšoval. Brezovský zišiel z posledného schodu. Stál tesne pri stene, aby ho prípadní protivníci hneď nezbadali. Dvihol ruku na znak, aby zastali. 
Ocitol sa v pomerne veľkej hale, kde sa nachádzalo veľké množstvo všakovakých zariadení. Rovno oproti schodom sa tiahla ulička na druhú stranu haly, kde boli schody podobné tým, po ktorých práve zišli.
Sliedil na všetky strany, nevidel však ani živej duše. Kývol rukou na Hajnusa a presunul sa popri stene o niekoľko krokov doprava. Hajnus medzitým zaujal jeho miesto. Brezovský mu naznačil, aby sa prikrčil a kryl ho. Sám sa opatrne pliblížil k najbližšiemu zariadeniu. Bolo sivočierne, nepravidelného tvaru, asi osem metrov dlhé, tri a pol metra široké a najvyššia výška jednej z jeho časti merala takmer dva metre. Stroj potichu hučal. Vo výške svojej hrude uvidel svetielka nepravidelných tvarov. Napočítal ich sedem. Ďalej v trochu vyvýšenej časti vo výške očí bola časť zariadenia presklenná. Dovnútra však nevidel, pretože to bolo pre neho privysoko. Chvíľu uvažoval, či nevylezie hore, ale hneď si to rozmyslel. Teraz si nemohli dovoliť riskovať.
Opatrne siahol na stroj. Bol chladný, ale cítil nepatrné vibrácie, prenášajúce sa do jeho tela. Rýchlo stiahol ruku. " Keby som tak ešte vedel, na čo to je" - pomyslel si v duchu. Vysunul sa trochu späť, aby sa dostal opäť do zorného uhla Hajnusa a dal mu znamenie, že je všetko v poriadku. Ten kývol hlavou na znak porozumenia a kývol ešte raz so zreteľným otáznikom v tvári. Bol príliš na očiach a jeho pozícia sa mu nie veľmi videla.
Brezovský mu naznačil, aby ešte vydržal a pustil sa k ďalšiemu zariadeniu, rovnobežne s uličkou. Tentoraz ho už stroj nezaujímal. Pozorne sledoval okolie. Keďže nevidel nič podozrivé, pokračoval ďalej.
"Stop!" zavelil jeho vnútorný hlas. "Niečo tam predsa len bolo." Na druhej strane spoza tretieho zariadenia od uličky zbadal na zemi časť z ruky. Dlaň a prsty. Vyzeralo to, akoby sa niekto opieral o zem. V duchu však nevylučoval, že pri takomto svetle, aké tu bolo, sa mohol aj pokojne mýliť a takzvaná ruka je len súčasť zariadenia. 
Vrátil sa späť a kývol Hajnusovi dohovorený signál. Ten sa ihneď vrhol za najbližší stroj a kryl sa. Pred tým ešte stihol dať signál Malecovi, ktorý zišiel zopár schodov dole a doslova sa nalepil na stenu.
Brezovský vystrčil hlavu do uličky. Napravo nikto, naľavo mu Malec dával signál, že vzduch je čistý. Prebehol na druhú stranu a prikrčený, s odisteným samopalom, pripravený ihneď strieľať sa potichu plížil k tretiemu zariadeniu. Pred ním sa zhlboka nadýchol a vybehol spoza neho. Na zemi tam ležali dvaja mŕtvi muži. Boli roztrhaní na franforce, akoby ich prepadla divá zver. Títo však evidentne nepatrili k palácovej stráži, pretože boli odetí v kombinézach, na ktorých boli všakovaké kovové časti, z ktorých vyžarovali svetielka. Na zemi vedľa jedného z nich ležala akási pokrivená puška, pravdepodobne zbraň. Obidvaja zrejme patrili k osobnej stráži bohyne alebo strážili túto malú " továreň ".
Brezovský sa vrátil späť a opäť opatrne vystrčil hlavu do uličky. Naľavo nikto, napravo Hajnus a Malec signalizujúci, že vzduch je čistý. Vztýčil dva prsty a potiahol si ukazovák cez krk. Dvaja muži - mŕtvi. Ostal na tejto strane uličky, dal pokyn svojim druhom, aby pokračovali pozdĺž nej.
Zariadenia boli v hale takmer geometricky presne rozostavané, preto sa pohybovali vo vlnách. Najprv vystrčili hlavu do uličky, kolmo pretínajúcej hlavnú, poobzerali sa napravo, naľavo, rýchlo cez ňu prebehli, pokračovali v behu pozdĺž stroja a opäť opatrne vysunuli hlavu do ďalšej uličky. Pri dvanástom stroji, sa ulička tiahnuca vľavo končila akýmisi dverami, z priestoru ktorých bolo vidieť nevýrazný dym, akoby niečo horelo. 
Brezovský počkal na svojich druhov a dohodli sa na ďalšom postupe. Malec ostal na mieste a sledoval celú uličku smerom k dverám. Hajnus s Brezovským sa pustili paralelnými uličkami, každý z jednej strany. Doslova dobehli k dverám. Z diaľky sa im zdalo, že dvere sú pootvorené, ale až teraz si všimli, že ide o  zjavne poškodené zasúvacie dvere typu " sezam, otvor sa ". Akoby ich niekto zámerne zdemoloval. Z dverí vystupoval čierny dym, valiaci sa z priestoru spoza nich.
Brezovský kývol hlavou k Malecovi. Ten mu dal signál, že všetko je v poriadku, na čo krytý Hajnusom vtrhol dovnútra. Za dverami sa nachádzala krátka chodba, na konci ktorej boli podobne zdemolované zasúvacie dvere. Na zemi ležali ďalšie dve bezvládne telá v kombinézach.
-	Dočerta, - zahrešil Hajnus.
Brezovský sa obzrel, mysliac si, že Hajnus lamentuje nad mŕtvymi. Ten si ich takmer ani nevšimol, pretože sa zachytil na úlomku kovových dverí. Chvíľu nimi lomcoval, keď sa ozval páravý zvuk a zboku na nohaviciach sa mu urobila diera.
-	Dávaj pozor Fofo, aby ti nespadli gate, - dobiedzal do neho práve dobiehajúci Malec.
-	Veľmi vtipné, - ohradzoval sa ponuro.
-	Ďalší mŕtvi? - Malec si skúmavo premeriaval telá ležiace na zemi.
-	Čo sú zač tí útočníci? Rozosievajú smrť všade naokolo a im sa nič nestane? - hútal Brezovský.
-	Musíme si dávať sakramentský pozor! Zdá sa, že sú inteligentní a nebezpečne vražední.
-	Smrdí to tu ako pripečené mäso! - prerušil ich úvahy Hajnus.
-	Ešte stále si hladný? - vyceril zuby Brezovský a až teraz si podrobnejšie všimol schránku v stene, z ktorej sa valil drobný kúdol dymu. Paradoxné na tom bolo, že dym naozaj páchol za pripečeným mäsom.
Než došli k  náprotivým dverám, minuli  niekoľko postranných chodieb. Tie si však nevšímali a Brezovský sa opatrne prestrčil cez zničené kovové dvere, z ktorých ešte sálala horúčava. Zbraň, ktorá ich zničila, musela byť tak isto nebezpečná ako tí, čo ju vlastnili. 
Chodba pokračovala ďalej, no po niekoľkých metroch sa rozdvojovala. Pustili sa po pravej vetve a zhruba po tridsiatich krokoch sa opatrne blížili k rohu, za ktorým chodba ďalej pokračovala pod pravým uhlom. Brezovský vysúval pomaly hlavu. Nestihol uzrieť ani koniec chodby, keď ho zbadal. Číhal pri ľavej stene a čakal tam na nich. Pohybovali sa takmer nečujne, napriek tomu ich pravdepodobne začul, pretože tam stál v bojovom postavení necelých desať krokov od rohu, spoza ktorého vykukol Brezovský.
Keď zbadal číhajúcu obludu, ako v prvom momente na neho útočník zapôsobil, ihneď stiahol hlavu, čo bolo jeho veľké šťastie. Votrelec vystrelil zo zbrane, ktorú držal v rukách a strela alebo lúč, v tej rýchlosti si to nestihli všimnúť, preletela miestom, kde bola pred chvíľou Brezovského hlava. Strela narazila na stenu a vypálila do nej malú dieru. Brezovského ovalila obrovská horúčava, ktorá sa odrazila od steny. Múr, v ktorom ostala diera, z väčšej časti sčernal.
Brezovský vysunul za roh samopal a naslepo pustil krátku dávku smerom, kde pred tým videl útočníka. Chvíľu sa nedialo nič, potom však začuli krátke tupé zadunenie padnutého tela. Ihneď vyskočil, letmo skontoloval, či je protivník zneškodnený a pozorne sledoval pozadie chodby. Nikde sa nič nepohlo. Keď sa presvedčili o bezpečnosti, pozornejšie si ho obzreli. Muž ležiaci na zemi bol asi meter osemdesiat vysoký a bol neprirodzene zavalitý. Mohutná čeľusť mu dávala surový výraz tváre. Na sebe mal handry, v akých boli odetí všetci útočníci. V ruke kŕčovito držal krátky oceľový meč, za pásom mal ešte dýku a akúsi kapsu. Okolo krku mal hrubú zlatú retiazku, na ktorej visel nejaký talizman. Vedľa neho crnkotala po dlažbe plytká kovová prilba a podlhovastý predmet, pravdepodobne zbraň, z ktorej strieľal.
-	Vyzerá ako opočlovek, - neisto riekol Hajnus.
-	Ten chlap má zvieracie pudy, - súhlasne pokýval hlavou Brezovský. - Pohybovali sme sa takmer nečujne, a aj napriek tomu vedel, že sa blížime. Veľmi nebezpečná kombinácia. Hrubá sila, zvieracie pudy,  prefíkanosť a k tomu ešte určitá dávka inteligencie. 
-	Nešpekulujme. Po našich výstreloch už určite o nás vedia, - súril ich Malec.
Tentoraz vyrazili svižným tempom, pred koncom chodby však spomalili. Brezovský opäť opatrne vykukol. Pred nimi bola ďalšia sála, ibaže podstatne menšia ako predchádzajúca. Zariadenia nachádzajúce sa v nej, pôsobili odlišne. Boli menšie a zdanlivo chaoticky porozhadzované po miestnosti. 
Vyrojili sa z chodby a každý sa ukryl za niektorý z výstupkov zariadení. V hale vládlo hrobové ticho. Nemohli sa zbaviť pocitu, že tu na nich číhajú v bezpečných pozíciách. Brezovský dával znamenia svojim druhom, aby sa nenáhlili a trpezlivo čakali na prvý krok protivníka. 
Dlhý čas sa nedialo vôbec nič, keď sa odrazu ozval klopýtavý zvuk. Zvuk sa nepribližoval, ani nevzdiaľoval. Na Hajnusovi bolo vidieť, že je veľmi nervózny, preto naň Brezovský takmer nepretržite vrhal schladzujúce pohľady.
Protivník sa odhodlal na prvý krok. Z ničoho nič sa ozval prenikavý výkrik, ktorý prechádzal do kvílenia. Tieto zvuky drásali nervy a mali čo robiť aby, nespanikárili.
Čosi sa však udialo a kvílenie prestalo. Z diaľky sa ozvala séria výbuchov. Protivníkovi to zrejme nehralo do karát, pretože sa z druhej časti haly ozvali kroky niekoľkých bežiacich ľudí. Opatrne vystrčili hlavy a uvideli, ako votrelci opúšťajú svoje stanovištia a bežia smerom k druhému východu na opačnej strane haly.
-	Vpred, - skríkol Brezovský a vyrazili za nimi.
Niektorí z nich sa zastavovali a strieľali na nich. Traja dobrodruhovia sa vrhli na zem, kryli sa za okolitými objektmi a opätovali streľbu. Traja útočníci padli na zem, štvrtého ostreľoval Hajnus. Malec s Brezovským sa medzitým pustili prenasledovať votrelcov. Bežiac zložili ďalších dvoch, keď ich dobehol Hajnus.
-	Ich zbrane nie sú zlé, ale presnosť streľby je mizerná. Buď je chyba v zbraniach, alebo v ich majiteľoch.
-	Hej na naše šťastie. Mne osobne však dochádza strelivo, - odvetil mu rýchlo v behu Malec.
Prebehli cez ďalšiu halu a vrútili sa do nasledujúcej, ktorá bola zo všetkých najmenšia. Cestou narazili na zopár mŕtvych v kombinézach, ale tentoraz medzi nimi nechýbali ani votrelci. Výbuchy a streľba medzitým ustala.
Do haly vpadli práve vo chvíli, keď  sa jeden z útočníkov zaháňal mečom, aby odťal hlavu Ardenis, dcére bohyne Ibee. Ďalší dvaja oplani ju držali za ruky.
Páchnucí tvor s mečom sa na chvíľu zarazil, čo úplne stačilo, aby sa mu dobre mierená Malecova strela zaryla do tela. Zvyšní dvaja vyskočili a chceli sa vrhnúť na Brezovského, ktorý sa s revom rútil rovno na nich. Dva výstrely a bolo po nich.
Ardenis sa rýchlo pozviechala a s vytrešťenými očami sledovala Brezovského, ako sa k nej blíži.
-	Si v poriadku? - spýtal sa prerývane, pretože sa zadychčal od prudkého behu.
-	Áno, - odvetila.
Priblížil sa k nej a odrazu sa ho zmocnila neistota. Uvedomil si, že práve sa dopracoval k prvému pozitívnemu rozhovoru s príslušníčkou tunajšej inteligentnej spoločnosti. Jeho rozum sa zasekol a odrazu nevedel, čo si počať.
-	Pozor! - zreval Hajnus po slovensky.
Brezovský nevedel, komu to patrilo, preto sa inštiktívne hodil na Ardenis. Uvedomoval si, že ak to patrilo jej, tak Hajnusovi vôbec nerozumela. Tá si však slová v neznámej reči vysvetlila pravdepodobne inak, pretože zdvihla ruky akoby na obranu a uskočila dozadu. Brezovský odrazu pocítil v ramene prenikavú bolesť, začul ešte sériu výstrelov a upadol do bezvedomia.
Keď sa prebral, počul akoby z diaľky obrovský rachot. Chvíľu mu trvalo, kým úplne precitol. Hneď vedľa neho učupený Hajnus vyprázdňoval do protivníka svoj zásobník. Prázdne nábojníce vymršťované z vyhadzovača mu dopadali na nohy. Spomenul si na to, čo sa udialo a zároveň pocítil tupú bolesť v ramene.
Natočil hlavu do druhej strany. Stála tam prikrčená Ardenis a čosi kričala, pravdepodobne na Maleca. 
Brezovský ležal opretý o jedno zo zariadení, niečo ho však tlačilo do chrbta, preto sa ľavou rukou, ktorú mal v poriadku, mierne nadvihol. Trochu sa mu uľavilo, ale tupá bolesť v ramene neprestávala. Nabral odvahu a pozrel sa na zranenie. Pravé rameno a sčasti lakeť mal sčernetú a takmer prepálenú na kosť. Skúsil pohýbať prstami na ruke. Príšerne to bolelo, ale pohol všetkými. " Aspoň nejaké šťastie v nešťastí", - pomyslel si a neprítomne sa zahľadel do diaľky. Hajnus znížil frekvenciu výstrelov a Malecov samopal sa ozýval iba sporadicky. 
Čosi sa mihlo medzi strojmi. Brezovský si v okamihu uvedomil, že od chrbta ich nikto nekryje. Buď na to zabudli, alebo si niekto z nich neplní svoje povinnosti. Jeho druhovia znova zintenzívnili streľbu. Chcel ich varovať, ale zdalo sa, že majú dosť práce. 
Keď si obzeral zranenie, pri pravej nohe zaregistroval svoju zbraň. Zdravou rukou naň siahol a skontroloval, či má v komore zasunutý náboj. Predpažbie si oprel o pokrčené kolená, sklopnú pažbu si zaprel do hrude a odistil poistku. Ukazovák jemne položil na kohútik, pripravený strieľať. 
Len čo zaujal obrannú polohu, spoza zariadenia vyskočili dve postavy s krátkymi mečmi v rukách. Boli to tí istí zavalití diví muži s mohutnou čeľusťou. " Meče im viacej pristanú ako strelné zbrane" - pomyslel si v okamihu Brezovský a vypálil prvému z nich ranu rovno do hrude. S mierením sa veľmi nemusel namáhať, pretože keď protivník vyskočil z úkrytu, bol sotva na päť krokov od neho.
Druhý bežal za ním v zákryte, takže na neho mohol Brezovský strieľať až po niekoľkých sekundách, keď sa vystrčil do popredia popri padajúcom votrelcovi. Za ten čas už dostihol Ardenis a chystal sa jej zasadiť smrteľný úder. Tá začula výstrel, mierne sa pootočila a s hrôzou si uvedomila skutočnosť. To už ale Brezovský pálil bezhlavo jednu guľku za druhou. Musel ich vystreliť niekoľko, pretože ľavá ruka zvierajúca samopal za pažbičku, sa mu od námahy chvela.
Druhý útočník klesol na zem. Ruku so zbraňou si oprel čo najrýchlejšie do kolien v očakávaní ďalšieho útoku. Všetko však akoby na povel stíchlo. Ardenis sa zviezla na zem vedľa Brezovského. Aj keď bola bohyňa, očividne toho mala dosť. Zalepené vlasy od potu si ustarostene utrela z čela rukávom a milo sa na neho usmiala.
-	Dnes si mi trikrát zachránil život. To sa nestáva každý deň.
-	Dvakrát, - opravil ju.
-	Áno, prakticky áno. Ale v skutočnosti trikrát.
Brezovský sa dostal do pomykova, uhol pred jej priamym pohľadom a sklonil v pomykove hlavu. Bola veľmi pekná a v tejto chvíli nechcel na ňu myslieť ako na ženu, iba ako na predstaviteľa tunajšej civilizácie. 
-	Kto ste vlastne? Poslal vás niekto? - pokračovala, a v hlase bolo cítiť aj niečo iné ako zvedavosť.
-	Prestaňte si tu hrkútať a hovorte, čo ďalej, - žiarlivo vyštekol Hajnus, ktorý bol nenapraviteľný lámač ženských sŕdc a priazeň krásnej bohyne prejavená inému, sa ho veľmi dotýkala.
Brezovský zasunul poistku na zbrani a so značnými ťažkosťami sa postavil. Teraz si všimol, že ho druhovia odniesli takmer dvadsať metrov od miesta, kde ho zasiahli. Našli si miesto, ktoré sa dalo dobre brániť a nepriteľ sa im nijako nemohol dostať za chrbát. Napriek tomu sa to dvom podarilo. Akým zázrakom, to v tejto chvíli nedokázal zhodnotiť.
-	Poď, najprv ťa dám do poriadku, - riekla mu rozhodne Ardenis.
-	Dá sa s tým vôbec niečo robiť? - pozrel nedôverčivo na svoje zranenie.
-	Budeš úplne v poriadku. Nateraz som ti popáleniny natrela hojivou masťou, takže ti bolesti ustúpili, ale musím ti to poriadne ošetriť. Poďte za mnou!
Opatrne sa zakrádali pomedzi zariadenia rovno k múru. Pre nich záhadným spôsobom ho otvorila a Malec ako prvý vkĺzol dovnútra. Hneď za ním vošla Ardenis s Brezovským. Skupinu uzatváral Hajnus, za ktorým sa falošná stena ihneď zatvorila. Opäť kráčali chodbou, tentoraz v nej panovala nepreniknuteľná tma. Ardenis držala v ruke akýsi predmet a svietila ním Malecovi pod nohy.
-	Je to tajná úniková chodba, stavaná pre nepredvídané okolnosti. Kreustoni ju nikdy neobjavia.
"Kreustoni, to sú tí votrelci?" - mihlo Brezovskému hlavou. Nevládal však túto otázku povedať nahlas, pretože mal značné problémy, aby sa vôbec dokázal udržať pri vedomí. Chôdza ho oslabovala a cítil, že má strašne nízky tlak. Príčinu toho si nevedel vysvetliť, ale snažil sa, aby nebol na obtiaž. Chodba sa mu zdala takmer nekonečná, keď konečne zastali.
-	Počkajte tu. Na chvíľu sa vzdialim, - zavelila Ardenis. Vzápätí sa otvorila ďalšia falošná stena a ona zmizla za ňou.
Brezovský sa pomaly zviezol na zem do sedu.
-	Malec, choď s ňou, - riekol pomaly, so značným sebazaprením.
Ten neváhal a vkročil za ňou do miestnosti. Netrvalo dlho a obaja boli späť. Tajné dvere sa zatvorili a opäť kráčali chodbami. 
Dorazili k akémusi medzichodbiu. Na tomto mieste sa križovalo niekoľko chodieb. Vkročili do jednej z nich. Ardenis nejakým spôsobom úplne potichu presunula celé kamenné bloky a zmenila ich polohu na križovatke chodieb tak, že sa navzájom pomenili ich smery a tvary.
-	Začínam tušiť, prečo sme cestou späť zablúdili, - zašomral si sám pre seba Malec.
Ardenis to však zachytila:
-	Kreustoni poznali tajomstvo chodby. Išli za vami, otvorili si priechod, ale za sebou ho nezatvorili. Preto ste sa pri návrate dostali do úplne inej chodby, než do akej ste vošli.
-	Odkiaľ to Kreustoni vedeli?
-	Neviem. Niekto musel zradiť, - odvetila zamyslene, zapálila v strope svetlo a pokynula Brezovskému, aby si sadol.
-	Tu ťa ošetrím. Nejaký čas to potrvá, ale potom budeš v poriadku.
-	Budem môcť normálne používať ruku?
-	Áno, ale nie hneď.
-	Nemožné. Mám obrovské popáleniny a okrem toho, mi chýba kus svalstva.
Na tento argument neodpovedala, iba sa zhovievavo usmiala, ako keď sa usmeje učiteľka nad hlúpym výrokom svojho žiačika.
-	Neprepadnú nás tu Kreustoni? - neisto vyzvedal Hajnus.
-	Nie. Tieto chodby nepozná nikto. A nemôžu nás zachytiť ani svojimi "re", pretože chodby sú clonené.
-	Re?
-	Je to vnemový orgán podobný tým, čo majú delfíny, - pokúšala sa o vysvetlenie v rámci slovnej zásoby, ktorú mali tunajší ľudia.
-	Delfíny? - zaškľabil sa na Maleca. - Čo tým chcela povedať?
-	Má na mysli pravdepodobne sonary.
-	Aké sonary. Čo to je?
-	Tak sa tuším hovorí orgánu, ktoré majú delfíny v prednej časti mozgu. Podobá sa to na radar. Vysiela a prijíma signály do okolia, a takto "vidí" na obrovské vzdialenosti, kam by zrakom nikdy nedovidel.
-	Delfín má v hlave ra-dar? - vypleštil oči.
-	Áno.
-	Odkedy?
-	Odjakživa.
-	Vymýšľaš si!!
-	Fofo, s tebou je niekedy ťažká reč. Ale fakt je, že títo oplani, nazývaní aj Kreustoni, sú ešte nebezpečnejší, ako sme si mysleli. Dokážu nás vidieť na diaľku a sledovať bez toho, aby sme ich vôbec zaregistrovali.
-	Pomocou radaru?
-	Nie. Pomocou re. A pokiaľ je to re podobné sonaru delfína, tak si dokonca môžu vymieňať aj informácie a koordinovať svoju činnosť. Príšerné!
Hajnus si chytil hlavu do dlaní a sťažka vzdychol:
-	Prestaň sa tak vedecky vyjadrovať, pretože ti vôbec nerozumiem. Sonar, re, koordinovať. Viem, že si chodil jeden rok na univerzitu, nemusíš to však preháňať. Prosím ťa, vysvetli mi to po ľudsky.
-	Kreustoni majú ešte jeden orgán navyše. Je to niečo ako sluch, ibaže tento sluch vníma zvuky na inej vlnovej dĺžke. Predstav si rádio..
-	Dosť, dosť. Myslím, že ma to vôbec nezaujíma. Nechcem o tom už nič počuť!
-	Hm, myslím, že už viem, prečo sa Kreuston, na ktorého narazil Brezovský v chodbe, správal tak isto. Vtedy sa mi zdalo nepochopiteľné, ako vedel, že sa k nemu približujeme.
-	Predpokladal to predsa! 
-	Nie. Spomeň si, ako to bolo! Kráčali sme úplne potichučky. Nepočul som ani vlastný dych. Napriek tomu tam stál a čakal, kedy vystrčíme svoje makovice. Bol si stopercentne istý, že sme nepriatelia.
-	Áno, bolo to presne tak, - poškrabal sa Hajnus po hlave. - To zistil podľa teba tým sonarom?
-	Hej.
-	Myslíš si, že by nás mohli vidieť aj zo susednej chodby?
-	Ak by nebola chodba clonená, tak je to veľmi pravdepodobné. Nakoniec sama to potvrdila Ardenis.
-	Ako clonená?
-	Radar funguje na princípe odrazu rádiových vĺn od telesa. Ak sa však tieto vlny neodrazia od povrchu telesa, ale teleso ich pohltí, nedostanú sa vlny späť do radaru. Takýmto spôsobom je radar nefunkčný.
-	Aha. Myslíš, že mala na mysli práve ono?
-	Pravdepodobne.
-	To sa mi teda uľavilo. Nemám rád, keď ma nepriateľ vidí a ja jeho nie. Brŕ!
Medzitým ako Malec s Hajnusom viedli vášnivú diskusiu, Ardenis ošetrovala Brezovského. Vedľa neho položila akúsi skrinku, ktorú si doniesla z priestoru za chodbou. Nástrojom podobným veľkej pinzete opatrne odstraňovala kúsky spáleného odevu. Potom vytiahla maličký hranolček a potierala ním popáleniny a okolitú kožu, ktorá ostala nepoškodená. Zdravá koža zreagovala do tmavočervena.
-	Čo to je? - vyzvedal Brezovský, ktorý pozorne sledoval zákrok, ale na pol ucha počúval aj svojich kamarátov.
-	Neboj sa. Budeš úplne v poriadku.
-	Rád by som ti veril, žiaľ, nezdá sa mi to veľmi pravdepodobné.
-	V tomto sme dobrí! Dokážeme oživiť aj zdanlivo neoživiteľné.
Z "kufríka", ako v duchu nazval objekt, z ktorého vyberala inštrumenty, vytiahla nástroj podobný pájkovačke. Mierne sa z neho dymilo a Brezovský iba bezmocne zaťal zuby a obával sa najhoršieho. 
Priložila pájkovačku na časť kože, sfarbenej do červena. Pájkovačka zasyčala a ozval sa krátky tupý zvuk. Zároveň pocítil, ako mu čosi vniklo do tela. Tento úkon opakovala dvadsaťtrikrát, umiestňujúc telieska okolo popáleniny. Odložila pájkovačku a na rameno mu pripevnila niečo ako náplecník, na ktorom bol pripevnený zhruba desaťcentimetrový kotúč. Usmiala sa na neho a stlačila čosi na  kotúči, čím ho uviedla do prevádzky. Ozval sa mierny bzučivý zvuk. Brezovský sa na ňu pozrel s neskrývanou obavou, preto sa ho snažila upokojiť:
-	Tento stroj je zdroj energie, ktorá ťa bude liečiť.
-	Ako?
-	Vniesla som ti do kože rozmnožovacie telieska po obvode popáleniny. Tie zabezpečia obnovu ramena. Budú ti pomocou energie z disku vytvárať svalstvo a kožu, ktorá sa ti spálila.
-	To je nemožné!
-	Prečo? Celé telo človeka je zašifrované v každej jeho čiastočke. Jeho tvar, veľkosť, farba a schopnosti. Skontrolujem ti ešte nejaké dannosti a spustíme ozdravný proces. Spravidla sa dáva iba šesť až osem teliesok. Tebe som dala dvadsaťtri, takže ruka by mala byť v poriadku v priebehu niekoľkých hodín. Budeš však trochu malátny, ale pohybovať sa môžeš bez problémov. 
Z " kufríka " vytiahla malú skrinku, ktorú keď chytila do rúk, ihneď sa zapla a začala blikať rôznymi farbami. Po chvíli sa farby ustálili a Brezovský sledoval, ako jej úsmev pomaly mizne z tváre.
-	Niečo nie je v poriadku?
Otázku musel zopakovať ešte raz, načo mu zamyslene odvetila:
-	Je to dobré.
-	Určite?
-	Neklamala by som ťa.
-	Týmto, - ukázal na skrinku, - si zisťovala dannosti?
-	Áno. Telieska, ktoré máš v ruke, poslali informácie do tejto dosky. Teraz spustíme ozdravný proces.
Siahla Brezovskému na kotúč a zaplo sa zelené svetielko. Pocítil v ruke svrbenie, ktoré sa postupne zvyšovalo. Na povrchu popálenej ruky preletelo zopár výbojov. Jeho druhovia medzitým ukončili rozhovor a vyjavene pozorovali, čo sa deje na jeho spálenej ruke. Výbojov pribúdalo a po pár sekundách sa tesne nad popáleninou vytvorilo akési žiariace svetločervené pole, ohraničené dvadsiatimi tromi telieskami.
Ardenis mu ešte na zápästie pripla hrubý náramok zo zlata. Aj na ňom sa zasvietilo zelené svetielko a Brezovský s úžasom zistil, že tento náramok fixuje jeho ruku ako dlaha.
-	Vypi túto tekutinu. Pomôže ti udržať sa pri vedomí, - podala mu malú fľaštičku ešte stále zamyslená Ardenis.
Brezovský to bez váhania vypil a postavil sa na nohy.
-	Fajn. Ozdravný proces sme spustili, treba nám pouvažovať, ako ďalej.
-	Závisí to od toho, aký je váš cieľ, - nenápadne vyzvedala Ardenis.
-	Dostať sa z mesta.
-	A potom?
-	Neviem. Uvidíme.
-	Prečo ste sem vlastne prišli, keď teraz utekáte?
-	Ťažká otázka.
-	Nemusíte mi odpovedať.
-	Prišli sme sem za poznaním. Chceli sme poznať toto mesto, ľudí a aj bohyne.
-	Iba toľko?
-	Hm, ak by sa nám tu páčilo, tak sme tu chceli ostať žiť.
-	Ostanete?
-	Bude to možné?
-	Neviem. Ak by to záviselo odo mňa, bola by som dokonca rada, pretože spoľahlivých ľudí, - na chvíľu sa zarazila, - je tu veľmi málo.
-	Kto bude proti? Tvoja matka?
-	Nie, ona nie, aj keď by jej určite veľmi prekážalo, že ma oslovujete ako obyčajného človeka.
-	Niečo sme zbabrali?
-	Teraz už na tom nezáleží. Ľudia však musia bohov oslovovať inak, a hlavne nám nikdy nesmú tykať.
-	Mrzí nás to. Neradi sme sa ťa dotkli. Nikto nám to nepovedal.
-	Opakujem, že na tom už teraz vôbec nezáleží. Ak prežijeme, a všetko sa vráti do pôvodných koľají, matka vám to určite odpustí a udelí vám zvláštne privilégia. Obávam sa ale, že sa to už nikdy nestane.
-	Starý život je u konca. Nastali nové časy! - pokúsil sa filozofovať Brezovský.
-	Si veľmi blízko. Kreustonov poslal Zaerp. S matkou sme sa rozdelili a každá z nás mala vykonať určitú vec. Votrelci jej však skrížili plány a musela odletieť z mesta. Povedala mi, že sa mám ukryť na tajnom mieste a tam na ňu počkať, pokiaľ nepríde. Ak chcete, môžete ostať so mnou. Určite s matkou založíme nové mesto.
-	Toto vám už nevyhovuje?
-	Je veľmi blízko pri Zaerpovom území. Okrem toho, mesto je zničené.
-	Odkiaľ to vieš?
-	Oznámila mi to matka keď letela nad mestom.
-	Kde berieš istotu, že Kreustonov poslal Zaerp?
-	Povedali nám to naše oči a uši. Zaerp stvoril zabijákov, ktorí nevedia, čo je strach zo smrti. Sú vyšší ako ľudia, oveľa silnejší a majú ďalšie dannosti, ktoré z nich robia veľmi nebezpečné stroje na zabíjanie. Pôvodne sme práve vás považovali za Kreustonov.
-	Prečo? Vari sa na nich podobáme?
-	Nevedeli sme presne, ako vyzerajú a vy sa svojím zovňajškom a oblečením od ľudí nápadne odlišujete. 
-	Iba tým?
-	Áno, aj myslením sa odlišujete. Ste iní a to nás zmiatlo.
-	Ako iní?
-	Neviem presne. Inak zmýšľate, konáte, riadite sa inou logikou. Prekvapujú vás veci, ktoré sú pre ostatných samozrejmé a naopak, veci pre ľudí neznáme akoby boli pre vás samozrejmosťou.
-	Môžeš nám vysvetliť?
-	Pred chvíľou som vravela, že som sa zhovárala s matkou, ktorá letela nad mestom. Brali ste to ako samozrejmosť. Na druhej strane, keď som ťa ošetrovala, videla som na tebe aj na tvojich druhoch obavy. Prečo?
-	Pretože u nás doma máme podobné veci, s ktorými sa zhovárame na diaľku, ale spôsob liečenia, ktorý si použila, nepoznáme.
-	Kde je váš domov?
-	Je veľmi ďaleko a žiaľ, nemôžme sa tam už nikdy vrátiť.
-	Nepoznám miesto na zemi, kde by sa nedalo doletieť našimi lietajúcimi strojmi.
-	Vaše stroje tam nikdy nedoletia. Nikdy!
-	Nerozumiem ti, ale pomôžem vám. Na západe a na juhu je skupina miest nezávislých od Zaerpa, Posidia i od Haerda. Pomôžu nám postaviť nové mesto, a ak budete chcieť, stanete sa jeho súčasťou.
-	Vieš, ale nás je viac.
-	Takže aspoň v niečom Minas neklamal. Všetci ľudia vášho druhu budú vítaní.
-	Ďakujeme ti. Ani nevieš, ako sme ti povďační.
Od Ardenis to bolo naozaj veľkorysé napriek tomu, že jej zachránili život. Možno to bolo z jej strany vypočítavé alebo mala iný zámer, o ktorom im, samozrejme, nepovedala, ale oni chceli veriť tomu, že si ju naozaj získali a ona im dala takýmto spôsobom najavo svoju náklonnosť. Zároveň si však uvedomovali jednu veľmi nepríjemnú vec. Táto vyspelá civilizácia obývajúca Zem vedie medzi sebou boje a oni svojou prítomnosťou práve zasiahli do deja jednej z bitiek. Tým, že sa pridali na stranu Ardenis a Ibee, sa môžu dostať do nemilosti druhej strany alebo strán. Nemali v tom takmer žiadny prehľad a situáciu si mohli iba domýšľať z poznámok, ktoré sem-tam utrúsila Ardenis. Nemohli sa však zbaviť pocitu, že sa pridali na nesprávnu stranu a môžu skončiť neslávne. Napriek tomu sa rozhodli.
Ardenis ich viedla tmavými chodbami paláca. Chodby sa spočiatku kľukatili. Schádzali a vystupovali po schodoch, miestami cítili, ako na nich kvapká voda presakujúca cez strop chodby a na stenách sa rozťahovali sivozelené pliesne. Toto podzemie zjavne nikto nenavštevoval a zdalo sa, akoby niekoľko storočí tadeto neprešla ľudská noha.
Po nekonečnom množstve zatáčok a ohybov v labyrinte, keď už úplne stratili orientáciu, sa chodba vyrovnala a monotónnosť kľučiek vystriedala monotónnosť rovnomerného pochodu priamym smerom. Brezovský sa cítil malátne a kráčal len zo zotrvačnosti. Sem-tam sa zaknísal do strany, vtedy ho hneď zachytil Malec idúci za ním, chvíľu ho držal, a keď usúdil, že ide priamo, pustil ho. Všetko prebiehalo za nepretržitého pochodu. Hajnusovi by sa to určite zdalo komické a bez váhania by si z nich uťahoval, keby videl aspoň na svoj nos. Kráčal posledný, v úplnej tme, pretože svetlo sálajúce z akejsi baterky, ktorú držala v ruke Ardenis, postačilo osvietiť zopár metrov chodby v smere pochodu.
Chodba sa im zdala takmer nekonečná. Ardenis urobila zopár prestávok, hlavne kvôli Brezovskému. Ten bol akoby napoly v tranze, napoly opitý. Kamaráti neskrývali nad jeho stavom obavy, bohyňa ich však upokojovala, že za pár hodín bude úplne v poriadku.
Hajnus odhadoval, že prešli takých päť-šesť kilometrov, keď sa dostali na koniec chodby. Viedli tam pomerne strmé kamenné schody smerom nahor, po ktorých Ardenis začala bez váhania vystupovať. Malec predbehol Brezovského a hneď za ňou striehol na prípadného nepriateľa. Nechcel nič nechávať na náhodu. Hajnus prevzal opatrovateľskú službu nad Brezovským, čo bolo aj po chvíli počuť. Vystúpili po niekoľkých stupienkoch schodiska, keď Malec začul pritlmený Hajnusov chichot, ktorý bol veľmi chytľavý. Ovládol sa a pôvodcu smiechu stroho zahriakol.
Buď si zvykli na nekonečný pochod, alebo schody v skutočnosti neboli príliš dlhé, pretože zakrátko vstúpili do akejsi jaskynnej dvorany. Vládlo tu takmer denné svetlo, prenikajúce z veľkého množstva štrbín v strope. Dvorana bola nepravidelného tvaru a bola pomerne veľká. 
Kamaráti uložili Brezovského k zadnej stene a sledovali bohyňu, kráčajúcu k jednému z mála otvorov v stene. Chvíľu sa cezeň dívala, potom sa obrátila smerom k dvom spýtavým pohľadom, pretože Brezovský bol v delíriu:
-	Počkáme do zotmenia. Dovtedy sa váš priateľ zotaví.
-	Čo bude po zotmení? - ostýchavo sa spýtal Hajnus.
-	Opustíme tento palác, - odvetila mu trochu ironicky a zdvihla ruky naširoko.
-	Kam pôjdeme?
-	O tom sa dohodneme, keď sa Brozki preberie.
-	Kto?
-	Má na mysli Brezovského, - vysvetľoval prekvapenému Hajnusovi Malec a obrátil sa na Ardenis:
-	Nie som veľmi presvedčený o tom, že bude v poriadku.
-	Bude!
Malec sa poškrabal po hlave a neisto zaškúlil na Brezovského. Svetločervené pole mu zakrývalo popáleniny. Sedel opretý o nerovnú stenu jaskyne s otvorenými očami, usmieval sa a neprítomne sledoval nejaký bod v strede jaskyne.
-	Akoby bol nadrogovaný, - usúdil Hajnus.
-	Aj mne sa tak zdá, - pritakal Malec a chcel čosi povedať Ardenis. Tá sa však medzitým zahľadela do svojich prístrojov. Zdalo sa, že je veľmi zaujatá, preto len kývol rukou a s povzdychom sa posadil vedľa Brezovského. 
Z Ardenis vyžarovalo akési neviditeľné fluidum, ktoré v nich vzbudzovalo božskú bázeň. Ani jeden z nich nevedel, ako s ňou nadviazať rozhovor. Malecovi sa nebolo čo čudovať, pretože bol tichý a uzavretý. Hajnus bol však známy sukničkár s ohromnou praxou, ale zdalo sa, že narazil na prvú ženu, pred ktorou má absolútny rešpekt, keď nie strach. Preto len mlčky sedeli a meravo sledovali jej pohyby, mimiku tváre a prístroje, porozkladané dookola.
V jaskyni sa pomaly stmievalo. Brezovský spal ako zabitý, s hlavou prevrátenou dozadu a mierne pochrapkával. Hajnus si nervózne začal poklepkávať po stehne. Zakrátko sa zotmie a Brezovský nejaví žiadne známky vyzdravenia. Na Ardenis sa upierali dva vyčítave pohľady. Nikomu z nich sa však nechcelo ozvať. 
Odrazu vstala, akoby cítila ich nedočkavé pohľady a pristúpila k nim.
-	Je v poriadku. Dala som mu ešte krátky spánok, aby necítil chvíľkové závrate, spojené s rýchlou liečbou.
-	To je už ako..? - hlesol Hajnus.
-	Áno. Pozrite sa na neho, už sa preberá.
Obidvaja sa akoby na povel pozreli na pacienta. Ten sa najprv pomrvil a otvoril oči. Chvíľu hľadel do troch tvárí, z ktorých každá vyjadrovala vlastné pocity a emócie. Nato sa prudko posadil so slovami:
-	Čo sa deje?
-	Si v poriadku? - vyzvedal Malec.
Nestihol odpovedať, pretože si k nemu prikľakla Ardenis a vypla svetločervené pole pôsobiace nad popáleninou. Až teraz mu úplne došlo, čo sa vlastne udialo a s napätím sledoval, ako pole pomaly, sem-tam iskriac, mizne. Na mieste, kde boli ťažké popáleniny, sa nachádzala krásna ružovobiela pokožka, ohraničená červeným pásom kože, z ktorého vyčnievalo dvadsaťtri tmavohnedých teliesok o čosi väčších ako špendlíková hlavička. Tento nepravidelný tvar svetlej pokožky, podobajúcej sa na pokožku novonarodeného dieťaťa, ostro kontrastoval s ostatnou časťou ruky, opálenej do hneda. Brezovský pokýval prstami a opatrne si siahol na novovytvorenú časť ruky. Nič ho nebolelo, dokonca sa cítil tak, akoby sa mu nebolo nič stalo. Ruka bola úplne v poriadku.
-	Úžasné, - zmohol sa iba na jediné slovo a dvihol hlavu smerom k Ardenis.
Tá stála nad ním a tajomne sa usmievala. Zobrala nástroj podobajúci sa pájkovačke, prikladala mu ho na tmavohnedé telieska a jeden po druhom ich povyberala. Zároveň mu sňala z ruky zlatý náramok a z ramena svietiaci kotúč.
Hajnus a Malec vyjavene pozorovali ukončenie liečby a striedavo neveriacky siahali Brezovskému na ruku. Medzitým Ardenis poukladala prístroje a trpezlivo stála obďaleč. Nechala trojicu svetákov, nech sa vynadívajú na zázrak, ktorý urobila bohyňa. Jemne sa usmievala nad ich prekvapením a zároveň si uvedomovala, že sa správajú ako obyčajní ľudia. Čím dlhšie ich pozorovala, tým viac nadobúdala presvedčenie, že sú predsa len ľudia. Niečo v jej vnútri ju však varovalo, aby nerobila unáhlené závery.
-	Je načase niečo robiť! - riekla veliteľsky.
-	Áno, - vyskočil Brezovský a spolu s ním aj jeho druhovia. - Čo navrhuješ?
Jej razantné vystupovanie sa otupilo. Znova zneistela. V ich tvárach sa zračilo odhodlanie, rozhodnosť a inteligencia. V tej chvíli boli veľmi odlišní od ľudí. Dostala sa do rozpakov. Nedokázala sa k nim správať panovačne ako k ľuďom, ale jej hrdosť z príslušnosti k vyššiemu vedomiu jej bránila, aby sa k nim správala ako k seberovným.
-	Nachádzame sa v skalnom masíve pohoria Tresdaa ďaleko od mesta. Pod skalami je  malá osada, v ktorej žijú mne oddaní ľudia. Dajú nám kone a na nich pocválame do najbližšieho spojeneckého mesta. Tam budeme v bezpečí.
-	A čo Kyselica a ostatní? - riekol akoby s obavou Brezovskému Malec.
-	Vieš, že nie sme tu sami. Nemôžeme tu ostatných nechať len tak.
-	Chcete ich hľadať?
-	Nemusíme ich hľadať. Vieme presne, kde sa nachádzajú.
-	Všade dookola je plno útočníkov! Je to riskantné!
-	Budeš ochotná počkať jeden deň?
-	Nie. Nemôžem. Kreustoni vedia, že som unikla a budú ma hľadať po celom okolí. Tejto noci musím vyraziť.
Brezovský sa zamyslel.
-	Povieš nám, ktorým smerom je spojenecké mesto?
-	Chcete ma nechať ísť samu? - prekvapene zvolala Ardenis, pretože doteraz bola zvyknutá, že všetci okolo nej obetujú všetko, keď treba aj životy, len aby jej vyhoveli.
-	Nie, neboj sa. My si ženy ctíme a nikdy ich nenecháme napospas osudu.
-	Ja sa nebojím a nie som žiadna žena! - skríkla podráždene, pretože Brezovský zjavne preberal iniciatívu, čo značne pobúrilo jej božský pôvod.
-	Prepáč mi. Viem, si bohyňa, ale musíš si uvedomiť, že pred sebou nemáš ľudí, na ktorých si bola doteraz zvyknutá, - vážne riekol a na chvíľu sa odmlčal.
-	Ak dovolíš, ja pôjdem s tebou. Moji druhovia vyzdvihnú ostatných a najneskôr s denným oneskorením sa vydajú za nami.
Stála tam hrdo a dívala sa Brezovskému rovno do očí. Jej pohľad bol tvrdý, prísny a autoritatívny. Brezovského to však vôbec nezmiatlo a pohľad opätoval.
-	Dobre, - súhlasila. - Dva a pol dňa cesty koňom smerom na juhozápad je mesto Kieršf, patriace bohovi toho istého mena. Tam vás budeme s Brozkim čakať.
-	Brozki je tvoje nové bojové meno, - zachichúňal sa Hajnus, ktorý sa nevedel zdržať smiechu ani v najvážnejších chvíľach.
-	Neviem, čo ti je tak do smiechu. Počul som, že si veľmi hladný a celý deň si nič nejedol, - vrátil mu to napaprčený Brezovský, ktorému sa takéto pomenovanie nie veľmi páčilo.
Hajnusovi zamrzol úsmev na perách a odrazu pocítil príšerný hlad.
-	Toto som si od teba vôbec nezaslúžil. Je to od teba najväčší podraz, aký si mohol vôbec urobiť!
Zhovárali sa v svojom rodnom jazyku, takže Ardenis im nerozumela ani slovo. Opäť priliali kvapku neistoty do jej mysle.
-	Pred tým, ako sa rozdelíme, nemohli by sme sa najesť? Tvoji ľudia zároveň spoznajú tých, ktorým neskôr poskytnú kone.
-	V poriadku. Poďte za mnou!
Kráčali do zadnej časti jaskyne, kde sa nachádzali akési automatické dvere. Keď sa k nim priblížili, sami od seba sa otvorili. 
Vyšli von do šera lesa. Dvere sa za nimi potichu zatvorili. Nikto z nich sa samootváracím dverám  nečudoval, akoby s niečím podobným prichádzali do styku každý deň. Ardenis si v duchu dávala otázky, na ktoré nevedela nájsť odpoveď.
Zišli pomerne strmým úbočím, predierajúc sa pomedzi hustý porast stromov. Keď zastali pod jeho úpätím, svetlá prvých obydlí svietili ani nie na dvesto metrov.
-	Vy dvaja pôjdete päťdesiat krokov za nami. Budete nás istiť, ak by sa niečo zomlelo, - velil Brezovský.
-	Prečo práve ja? - hundral Hajnus.
-	Pretože si najhladnejší a obávam sa, že od hladu by si zabudol na opatrnosť.
-	Ale...
-	Nešpekuluj, Fofo, - zamiešal sa Malec a pevne ho chytil za rameno.
Nebola ešte úplná tma, preto sa Brezovský s Ardenis opatrne zakrádali k osade čo najviac využívajúc terénne nerovnosti. Pokiaľ došli k prvému obydliu, úplne sa zotmelo.
Brezovský sa nalepil na zadnú stenu kamennej budovy. Mrkol očkom dozadu. Samozrejme, okrem tmy nevidel nič. Ardenis medzitým zmizla za rohom, preto ju bleskurýchle nasledoval. Stála na rohu priečelia budovy a sledovala okolie. Obzrela sa a keď videla, že ju Brezovský nasleduje, svižným tempom sa pustila do stredu osady.
Brezovský bežiac za ňou v duchu uvažoval, kam sa podeli ľudia. Nechcelo sa mu veriť, že už všetci spia. Nevidel však nielen ľudí, ale ani jedno domáce zviera či psa. Buď bola táto osada vyľudnená, alebo je to pasca. 	
Ardenis chýbalo zopár krokov, aby dosiahla rukou na stenu najväčšej budovy v osade, keď sa odrazu pod nimi zachvela zem. Vibrácie sa rýchlo zvyšovali. Všetko dookola sa triaslo. Brezovský so značnými ťažkosťami dobehol k Ardenis a pri poslednom kroku jej takmer spadol k nohám. Ona len stála s hrdo zdvihnutou hlavou smerom k oblohe a čakala. Brezovský sa pripravil na obranu a obzeral sa na všetky strany. Nikde ani živej duše, vibrácie však naberali na intenzite. Mimovoľne pozrel smerom, kam sa dívala Ardenis. V okamihu mu ztuhla krv v žilách. 
Hviezdy na oblohe rýchlo mizli, odrazu sa zažali svetlá a on si s hrôzou uvedomil, že na nich padá nejaký obrovský objekt kotúčovitého tvaru.  Z objektu vystúpil silný lúč, ktorý ožiaril takmer celú osadu. V strede osvetlenej plochy sa nachádzal Brezovský s bohyňou Ardenis. Neznámi ich mali ako na dlani....