EMIGRANT
Sven Grosman

2008 

úryvok

Ako rozpoznať skutočnú realitu? Čo je pravda? Je to všetko to, čo vidia naše oči? Hmat, ktorý vníma naše telo? Je to sluch, pach v nose či chuť na jazyku? Náš rozum? Logika?...
Všetko sa dá oklamať!

Kniha prvá

I.

Tlmený hukot motorov sa ako všedná samozrejmosť nenápadne vkrádal do podvedomia. Nekonečná monotónnosť uspávala, ale nevľúdny tón i občasné jemné vibrácie bránili hlbokému uvoľňujúcemu  spánku.
Napoly spiaci Dornič sa strhol, nakrátko precitol a zhlboka si zívol. V poslednej chvíli si uvedomil, že ústa má otvorené dokorán, preto si ich rýchlo zahanbene prikryl.
Neisto sa poobzeral. Jeho spoločenský prešľap si nik nevšimol. Tučný černoch napravo nahlas odfukoval s hlavou sklonenou dopredu. Sem-tam ňou kŕčovito mykol dozadu, aby sa mu zakrátko opäť zviezla do pôvodnej polohy.
Vľavo, v strednom rade, bolo prázdne sedadlo. Zo vzdialenejšej strany sedela pani v rokoch s dohora zdvihnutou bradou a očami upretými kamsi do neznáma. Bližšie k nemu bolo útle mladé dievča, ktorému tipoval tak na dvadsať. Medzi nimi bol priestor pre neho ako stvorený.
Túžobne hľadel na to voľné miesto a začal vážne koketovať s myšlienkou, že si presadne. Černochove masívne telo sa sotva zmestilo na sedadlo, pričom jeho prebytočné kilá sa do značnej miery rozlievali do okolitého priestoru. Cítil, že pravú časť tela má mokrú na nevydržanie.
-	Môžem vám nejako pomôcť? – z ničoho nič sa objavila letuška. Pozorujúc ho chápavým pohľadom, milo sa usmievala.
-	Je tu dosť tesno, - zdôveril sa jej so svojimi najtajnejšími myšlienkami.
Nebola nijako krásna, no vyžarovalo z nej akési tajomné čaro. Fluidum, ktoré muselo každého ovplyvniť.
-	Pokojne si presadnite.
-	Ďakujem, - opatrne sa zodvihol, pričom mu do očí padla jej vizitka.  – Ďakujem, Kate, - dodal ešte a pohol sa k prázdnemu sedadlu.
Mladá dievčina ochotne vstala, pustila ho, aby sa s natešeným výrazom v tvári pokojne usadil. Milo sa poďakoval a pozrel na druhú stranu. Privítal ho nevrlý kamenný pohľad, ktorý si ho najprv skrz naskrz premeral a potom sa ľahostajne odvrátil.
-	Tak, hlavná vec, že zoznámenie už máme za sebou, - zamrmlal si po slovensky popod nos a jemne sa zahniezdil. Našiel si čo najlepšiu polohu a opäť privrel oči. Snažil sa zaspať, pretože do Toronta ich čakalo ešte pekných pár hodín letu.
Nepríjemné lepkavé teplo a pach prepoteného tela vystriedala prenikavá vôňa parfumu. Otvoril oči. Rezignovane pochopil, že túto cestu spať jednoducho nebude. Natočil hlavu smerom k fučiacemu černochovi, hľadajúc pohľadom hocičo, čo by mu pomohlo spestriť nudné chvíle. Jemné prítmie na palube, tma za oknami a väčšinou spiaci pasažieri neveštili nič zaujímavé.   
-	S dovolením, - prihovoril sa ku Kameňu, ako v duchu nazval ženu po jeho ľavici, a veľavravne sa postavil. Nechcel opäť otravovať devu na druhej strane.
-	Dúfam, že nebudete behať každú chvíľu, - krátko odvrkla a s neskrývaným pohoršením mu uvoľnila cestu.
Cez podráždenú poznámku sa preniesol mlčky. Nemal záujem rozvíjať debaty podobného charakteru. Výsledok bol v takých prípadoch vždy horší ako dôstojné mlčanie.
Došiel na toaletu a opláchol si tvár. Trochu si chlipol vody, no vzápätí ju vypľul. V poslednej chvíli si spomenul, že nie je pitná. Poutieral sa, vyšiel von a pomaly sa vliekol smerom k svojmu novému miestu. Ledabolo pozoroval spolucestujúcich, pričom zrak mu sem-tam zabehol von oknami. Odrazu prekvapene zastal. 
Za okrúhlym priezorom uzrel zopár blikajúcich svetiel. Nebolo ich síce veľa, no čo ho zarazilo, bola ich relatívna blízkosť.
Poobzeral sa za letuškou. Sedela vzadu na služobnom sedadle a čosi čítala. Keď sa k nej nemotorne pohol, zodvihla hlavu. Vzápätí okamžite vstala a rezkým krokom k nemu podišla.
-	Niečo nie je v poriadku? 
-	Videl som svetlá! – zašeptal Dornič, neskrývajúc svoje obavy.
-	To sa vám iba zazdalo, - stále sa usmievala.
-	V akej výške letíme?
-	Zhruba desaťtisíc metrov, - odvetila mu pohotovo.
-	Sme nižšie! – pokrútil hlavou Dornič.
-	Pokojne si sadnite. Nemusíte sa ničoho obávať. V prípade akýchkoľvek problémov...
-	Aha, - prudko jej stisol rameno a kývol hlavou von najbližším oknom.
Kdesi v diaľke, v hlbokej tme, blikala skupina drobných svetielok.
-	Letíme nad pevninou, - sucho dodal a významne na ňu pozrel.
-	To nie je možné, - prekvapene zašeptala a vzápätí prudko vyrazila smerom k prednej časti lietadla. Po niekoľkých krokoch sa ešte rázne zastavila a tlmene zasyčala:
-	Choďte si sadnúť!
Za jej láskavosť sa cítil voči nej zaviazaný, preto len mlčky zodvihol ruku na znamenie, že ju akceptuje a pustil sa k svojmu sedadlu. Bolo mu jasné, že zízaním von oknom by iba zbytočne upútaval pozornosť ostatných pasažierov.
-	Čo sa deje? – pristavil ho akýsi mladík.
-	Neviem o ničom, - pokrčil ramenami.
Prešiel okolo, sprevádzaný dlhým skúmavým pohľadom.
-	Niečo sa deje, však? – sprisahanecky sa k nemu naklonila jeho nová spolusediaca. Po nevrelej kamennej maske nebolo ani stopy.
-	Prečo myslíte? – prekvapene na ňu pozrel.
-	Nie som slepá.
Dornič vystrúhal neurčitú grimasu a s meravou tvárou sa zahľadel pred seba. Aj keď ho v duchu nutkalo zdôveriť sa s podivuhodným zistením, rozhodol sa, že najprv počká na letušku. Zbytočným strašením mohla vzniknúť panika, ktorá by nikomu z cestujúcich v konečnom dôsledku neprospela.
-	Ako myslíte, - zlostne zasyčala a vstala. Nenápadne sa presunula k radu sedadiel pri okne a pozrela cez neveľké kruhové sklo.
Hodnú chvíľu tam stála ako prikovaná, no zrejme nič nezachytila, pretože očividne sklamaná sa s podozrievavým pohľadom usadila späť vedľa Dorniča.
Nastalo napäté ticho. Dornič čakal na Kate a dáma s kamennou tvárou tiež. Sedela s pevne zovretými perami, presvedčená, že od letušky sa nepochybne dozvie pravdu. Zvedavý mladík sa skúmavo obzrel. Opäť venoval svoj skúmavý pohľad Dorničovi a následne jeho spolusediacej.
Dvere sa konečne otvorili a vošla letuška. Na všeobecné sklamanie to nebola Kate. Pátravo sa chvíľu obzerala po cestujúcich a potom pokojným krokom zamierila priamo ku Dorničovi.
-	To vy ste spozorovali svetlá? – milo sa mu prihovorila.
-	Áno, - kývol hlavou.
-	Máte dobrý postreh, - uznanlivo naň pozrela.
-	Čo sa deje? – energicky sa do rozhovoru zapojila suseda.
-	Zakrátko pristaneme na Azorských ostrovoch.
-	Tušila som, že máme problémy! – významne pozrela na Dorniča a prepichla ho ľadovými očami.
-	Nie je to nič vážne. Drobná porucha, - milým tónom pokračovala letuška, - O hodinu budeme v lete pokračovať.
-	Vážení cestujúci, - ozval sa hlas v reproduktoroch. – Za pätnásť minút budeme pristávať. Prosím, pripútajte sa!
Pasažieri, ktorí doposiaľ spali, prekvapene dvíhali hlavy a hľadali očami osobu, ktorá by im podala zodpovedné vysvetlenie. Letuška bola v tej chvíli na roztrhanie.
Lietadlo sa nahlo dopredu a mäkko pristalo. Cez okná uzreli skromnú jednopodlažnú budovu, osvetlenú tlmenými svetlami. Na letisku panoval absolútny pokoj.
-	Ostaňte sedieť! Nevstávajte! – rázne zakričala letuška. – O hodinu budeme pokračovať v lete!
Cestujúci sa neochotne usadili. V tej chvíli nemali na výber. Každému bolo jasné, že v takejto situácii je to zrejme štandardný postup.
Pokojná atmosféra na palube sa stratila kdesi v éteri, odkiaľ prileteli. Napäté hlasy, hlučné rozhovory i dôverný šepot vytvorili zmes zvukov, ktoré prehlušili dianie mimo lietadla. Dornič, naťahujúc krk, cez vzdialené okná zachytil pohyb nejakých vozidiel a ľudí. To bolo však v tej chvíli maximum, čím dokázal ukojiť svoju zvedavosť. 
Presne o hodinu sa lietadlo pohlo. Chvíľu manévrovalo po pristávacej dráhe a vzápätí sa po nej rozbehlo. Vzlietli.
-	Vážení cestujúci, - ozvalo sa opäť z reproduktorov. – Hovorí s vami kapitán Brian Clark. Ospravedlňujem sa za toto krátke zdržanie, ktoré bolo nevyhnutné k uskutočneniu drobných opráv na  elektroinštalácii nášho lietadla. Ďakujem vám za porozumenie. Prajem príjemný let.
Dornič nenápadne mrkol doľava. Kamenná tvár čosi usilovne počítala. V jednej ruke drobná kalkulačka, v druhej pero. Naklonená nad neveľkým notesom, zavše naň hádzala akési nezrozumiteľné šifry.
Po niekoľkých minútach náhle skončila. Pozrela ešte na hodinky, kde jej prekvapený sused zbadal kompas. Zdalo sa, že je so svojím pozorovaním spokojná, pretože náhle všetko poskladala a odložila do kabelky. Jej tvár znova nadobudla nehybnú podobu.
Rezignovane privrel oči. V tej chvíli si už iba prial, aby konečne pristáli na letisku v Toronte. Čakala ho neznáma krajina a neznámi ľudia. Cudzí svet, v ktorom sa rozhodol nájsť šťastie, nový domov a snáď lepší život. Blízka budúcnosť bola preňho zahalená nepriezračným rúškom neznáma.
Mimovoľne otvoril oči. Mladík, ktorý si ich poslednú hodinu všímal viac než by bolo obvyklé, sa prudko otočil smerom dopredu. Ešte pred chvíľou zjavne zízal na niekoho ich smerom.  
-	Čo je to za blázna, - pomyslel si zarazene a bez toho, aby pohol hlavou, zaškúlil doľava. Obraz posledných minút sa nezmenil. Nechápavo sa zamračil. Na koho sa ten človek zameriava? Na neho alebo na ženskú povedľa. Nepripadala mu nijako atraktívna a okrem toho bol medzi nimi minimálne dvadsaťročný vekový rozdiel...
Ani si neuvedomil, ako v úvahách zaspal. Zmocnili sa ho ťažké, mučivé sny. Utekal, blúdil ulicami, štveral sa do výšin i boril sa v snehu. Jedno za druhým, takmer nepretržite dookola. Po celý ten čas mal neustále za pätami čosi, čo nedokázal rozoznať, ohmatať zrakom či chytiť rukou. Siahalo to na neho, sťahovalo do hlbín, objavilo v každej skrýši. Chvíľami si zreteľne uvedomoval, že všetko je aj tak iba sen, napriek tomu hrozivým pazúrom nijako nedokázal uniknúť...
-	Každý vystrie ruky dohora, - ozvalo sa v sne.
-	Pohyb, - ručiaci hlas znel nekompromisne. 
Odrazu sa ozval výstrel. Nejaký ženský hlas, plný úzkosti, zvreskol. Celý spotený otvoril oči.  
-	Pre teba to neplatí? – Dornič prekvapene zízal do ústia samopalu. V mihu sekundy si všimol, že  pasažieri pred ním vystierajú ruky k stropu.
Prudko zodvihol ruky. Chlap, ktorý držal zbraň, si ho ešte hodnú chvíľu podozrievavo premeriaval. Až potom naoko lenivým krokom pokračoval uličkou ďalej dozadu.
Dornič sa nenápadne poobzeral. Všade dookola sa tiahol celý les rúk. Mladík, ktorý doposiaľ na nich neustále civel, ležal podivne skrútený na svojom sedadle. Jeho ruky medzi ostatnými chýbali. Okamžite sa dovtípil, čo sa mu prihodilo.
-	Nikto sa ani nepohne! – pokračoval hromový hlas mizernou angličtinou. – Kto zloží čo len jednu ruku, je synom smrti!
-	Keď niekto prehovorí, čaká ho to isté, - ozval sa ženský hlas na druhej strane. Prekvapený v ňom spoznal letušku, ktorá vystriedala Kate.
Na palube nastalo takmer hrobové ticho. Počuli iba hluk motorov a nepravidelné kroky únoscov. Čas bežal. Mučivé držanie rúk v nepríjemnej polohe sa z okamihu na okamih stávalo neznesiteľnejšie. Ruky pomaly ovísali stále nižšie a nižšie.
-	Drž tie pracky! 
Všetky ruky sa ako na povel vystreli.
-	To budeme takto po celý let? – ozval sa postarší pán kdesi napravo. – Keď ste už uniesli lietadlo, nemuseli...
-	Mlč! – zrevala mu tesne pri uchu. – Mlč, lebo skapeš!
-	Ja už nevládzem, -  koktavo zafučal tučný černoch, od ktorého si Dornič odsadol. – Preboha, veď nemôžete... 
Nedokončil. Prvá guľka sa mu zavŕtala do hrude, druhá prestrelila srdce a tretia skončila v krku.
Jeho suseda za ním sa od hrôzy rozrevala. Kvílivý zdesený hlas, ktorý jej vychádzal z hrdla, prerušil výstrel. Hlas sa najprv zasekol a potom prešiel pomaly do chrčania.
Nikto ani nemukol. Dvojitá poprava s odstupom niekoľkých sekúnd zanechala na ostatných pasažieroch príšerný dojem. Ohromení takmer ani nedýchali. Kŕčovito zatínali ruky v desivej obave, že im ochabnú a z ničoho nič vypovedia poslušnosť. Avšak strach, ktorý sa ich postupne zmocňoval, spôsoboval, že ich ruky oťažievali omnoho rýchlejšie, než im bolo milé.
V tejto beznádejnej chvíli Dornič pochopil, že prežiť znamená držať ruky hore, preto čo najnenápadnejšie menil polohu trupu, odľahčujúc tak raz jednu, raz druhú ruku. Sústrediac sa na tieto pohyby, ubiehali minúty.
Duto zahučala podlaha. Ktosi odpadol. Napäto sa započúvali v očakávaní najhoršieho.
-	Ruky za hlavu! – skríkol mužský hlas.
Všeobecná úľava bola sprevádzaná hlasným vydýchnutím takmer každého z pasažierov. Ruky si zopäli jednu o druhú a unavene položili na hlavy. Aj keď nová poloha nebola o mnoho prirodzenejšia, samotná zmena pôsobila blahodarne.
Ubehla sotva štvrťhodinka a hlas nezmeneným tónom pokračoval:   
-	Všetky ruky hore! Teraz!
Les rúk znova mieril dohora. Po pätnástich minútach ich mali opäť za hlavou. Precvičovanie nabralo kurz pravidelnosti. Striedavo mali ruky hore a za hlavou.  
Dornič, aj keď nebol nadšený okolnosťami, bol povďačný únoscom za poľudštenie ich utrpenia. Mimovoľne si spomenul na socialistické spartakiády, kde v nekonečnej mase tiel sa mohol jedinec snáď aj sem-tam uliať. V tejto leteckej cvičebnej šou mohol tak akurát odísť na večnosť. 
Cvičenie však malo ešte jeden pozitívny prvok. Čas plynul omnoho rýchlejšie. Keď už úkony začínali prevádzať takmer v dokonalej súčinnosti, letuška vybrala dve najustráchanejšie ženy a prikázala im, aby rad radom pripli ostatným cestujúcim pásy.
Dorniča tento fakt zarazil. Doposiaľ vôbec neuvažoval nad tým, prečo vlastne držia ruky nad hlavou. Bol presvedčený o rozmare únoscov. Teraz, sledujúc ako mu vydesená dievčina trasúcimi rukami zapína pás, pochopil, že tento počin musel mať nejaký zvláštny zmysel. Lenže aký? Čo mohli, ale nesmeli robiť rukami? Vzbúriť sa?
Lietadlo citeľne pribrzdilo a nahlo sa dopredu. Otočil hlavu k najbližšiemu oknu. Uzrel husto rastúce stromy, samú zeleň. Nič viac.
„Prečo na jednej strane sú voči nim šetrní a umožnia im, aby pri pristávaní boli pripútaní a na druhej strane rozdávajú guľky ako na bežiacom páse?“ – myšlienky sa mu v hlave rojili jedna za druhou. Celý únos nadobúdal punc zvláštnosti.
Dopad na zem bol poriadne tvrdý. Stromy za oknami sa len tak mihali jeden vedľa druhého. Podľa divokého natriasania usudzoval, že pristáli niekde v poli. Keby neboli pripútaní, polovica z nich by sa už váľala na zemi. Pasažieri jačali od strachu, ruky za hlavami ovísali
Jazda smrti zakrátko skončila. Zastali. 
-	Každý bude mať ruky stále nad hlavou. Kto ich spustí, čaká ho okamžite smrť! – chrapľavý hlas nenechal nikoho na pochybách, že dráma ešte nekončí.
-	Budete vystupovať na vyzvanie jeden po druhom! – zapojila sa letuška. – Kto neuposlúchne alebo nesplní príkaz podľa pokynu, či urobí niečo navyše, dostane guľku!
Dve roztrasené ruky ich rozopli a jeden po druhom vychádzali z paluby lietadla na akési provizórne schodíky zbité z neohobľovaných dosák.
Prvé, čo vychádzajúcich zasiahlo, bolo ostré slnko a prenikavá horúčava. S rukami nad hlavou Dornič plynulým krokom, ani rýchlo, ani pomaly, schádzal dolu smerom k uvítaciemu výboru. 
Skupinku tvorilo osem postáv. V širšom okruhu okolo lietadla zbežne narátal ďalších dvadsať ľudí. Všetci vyzerali ako Mexičania. Na sebe mali vojenské maskáče a v rukách zvierali samopaly. Spod širákov najrôznejšieho druhu na nich hľadeli upreté nepriateľské zraky. Pôsobili mimoriadne hrozivo. Naposledy ešte zakrúžil zrakom dookola. Všade, kam len zrakom dočiahol, bola divoká, hustá džungľa. 
-	No poď! – zdrapil ho za golier jeden z únoscov a posotil smerom k ďalším trom. Tí ho odborne prezreli, kúsok po kúsku. Vzali mu pas, doklady, peniaze a všetky maličkosti z vreciek.
-	Odchod, - mykol jeden z nich hlavou smerom k pasažierom, ktorí už prehliadku absolvovali.
Uzrel Kate. Stála bokom pri skupinke a so zvláštnym pohľadom sledovala divadlo pred lietadlom. Zastal hneď pri nej.
-	Tak predsa som mal pravdu, - precedil potichu medzi zuby.
Pozrela mu do očí.
-	Neviete náhodou, kde to sme?
-	Niekde v Južnej Amerike, - potichu odvetila.
-	Ste si tým istá? – zabudnúc na opatrnosť, prekvapene hlesol.
Skôr než mu stihla na to čokoľvek povedať, kdesi zboku priskočil jeden zo strážcov a zúrivo mu vrazil pažbou do boku.
Dornič zastonal od bolesti a zviezol sa k zemi. Nad hlavou začul jedovaté škriekanie v španielčine, ktoré neveštilo nič dobrého. Stuhol v očakávaní najhoršieho. Výstrel však napodiv neprichádzal. Na jeho radostné prekvapenie sa chlapík upokojil a po chvíľke sa stiahol.
-	Volám sa Lee Tseng, - začul vstávajúc a so zmraštenou tvárou sa pozrel na odvážlivca, schádzajúceho po schodíkoch z paluby business class. – Moja rodina... – strážny pod schodíkmi ho tak ako Dorniča zdrapil za golier a svojským spôsobom posunul na osobnú prehliadku.
-	Moja rodina, - neisto pokračoval Tseng, - vám kráľovsky zaplatí, ak mňa i moju ženu a dcéru urýchlene prepustíte!
Jeden z únoscov, podľa oblečenia aj správania pôsobiaci ako veliteľ, k nemu so záujmom prikročil. Strážni, ktorí ho prezerali, znehybneli a ukročili stranou.
-	Tak zaplatí, - zastal krok od neho a vpíjal sa mu do tváre. – Koľko?
-	Neviem, - prestrašene uhol pohľadom. – Koľko bude treba, - dodal neisto.
-	Potrebujem miliardu, - okolo lietadla zavládlo absolútne ticho. Všetci sa prizerali nezvyčajnému výjavu. – Najlepšie v amerických dolároch.
-	Miliardu? – zakoktal.
-	Bude mať s tým tvoja rodina nejaké problémy? – ležérnym tónom ironicky zatiahol veliteľ.
-	Nie.. nie. Zoženieme vám tu sumu. - Tseng prehltol ťažkú slinu, pričom vrhol zúfalý pohľad smerom ku skupinke. - Ale nejaký čas to potrvá.
-	Hm, ja ich potrebujem ihneď, - ľadový úškrn sa usadil na jeho perách.
-	Takú sumu vám nikto na svete nedokáže zabezpečiť lusknutím prstov.
-	Škoda, - zdanlivo nenútene zodvihol ruku, v ktorej prestrašený Tseng zbadal pištoľ. Kým stihol čokoľvek urobiť či povedať, zahučal výstrel a bohatý aziat s prestrelenou hlavou padol na zem.
-	Odpracte ho, - sucho rozkázal okolostojacim ozbrojencom.
-	Lee, Lee, otec... – dve ženy, matka a dcéra, ako zmyslov zbavené, vyrazili zo skupinky. Hrôzou rozšírené oči a kŕčovitý beh zastavila guľka. Tsengova žena urobila zo zotrvačnosti ešte pol kroka a s obrovským žiaľom v tvári sa bezmocne zviezla na zem. Na mieste bola mŕtva.
Veliteľ sa so zbraňou v ruke pátravo obzeral po ich dcére. Tá bola doposiaľ v zákryte za matkou, takže ju dobre nevidel. Teraz ju zbadal, ako stojí privinutá ku Kate, ktorá ju na jej šťastie v poslednej chvíli stiahla k sebe. Ticho vzlykala s hlavou zaborenou v letuškinej hrudi.
-	Pokračujte, - veliteľ odložil zbraň a jasným gestom kývol na ostatných.
Zhrození cestujúci poslušne vykonávali príkazy únoscov. Celý čas nikto neprehovoril ani len pol slova.  Vystúpil posledný pasažier, rovnako ako ostatných pred ním ho prezreli a odstrčili ku skupinke. 
Keď všetci stáli pred lietadlom, veliteľ sa premiestnil rovno pred nich a s chladným pokojom spustil:
-	Srdečne vás vítam v našom pohostinnom kraji. Teraz sa ubytujete v štvorhviezdičkovom hoteli s klimatizáciou a všetkým komfortom, čo k tomu patrí. Zaiste sa vám hlavami preháňajú otázky typu „prečo“, a hlavne „do kedy?“
Pátravo sa poobzeral po pasažieroch a pokračoval.
-	Nuž vedzte, že tu budete dovtedy, pokiaľ to bude nevyhnutné... A prečo? Nad tým si môžete lámať hlavu počas celého vášho pobytu. Aspoň sa nebudete nudiť.
Venoval im ešte krátky pohľad, vzápätí nato čosi po španielsky skríkol na svojich ľudí. Nastal ruch, pokriky a zakrátko sa pri cestujúcich pristavilo auto. Skôr než ich stihli naložiť, veliteľ ešte mohutným hlasom zakričal:
-	Všade dookola je najdivšia džungľa, akú si vôbec viete predstaviť. Ak niekomu napadne ujsť, čaká ho istá smrť!
Spokojný so svojimi slovami sa pobavene usmial, akoby povedal dobrý vtip, načo drsne mávol rukou. Nakládka sa začala.
Hnali ich na korbu ako dobytok a natlačili na seba ako sardinky. Horúčava, nedostatok tekutín i málo vzduchu spôsobovali, že slabší jedinci strácali vedomie. Bezvládne viseli medzi spotenými telami, neprítomne hompáľajúc hlavami na nerovnej ceste.
Viezli sa necelú trištvrť hodinu, keď odrazu auto prudko zastavilo. Bočnice sa vyklopili a do ich uší sa úbohou angličtinou zarezal nepríjemný škrekľavý hlas:
-	Konečná panstvo! Vystupovať!
Ktosi pažbou zúrivo zatrieskal po bočnici.
-	Čaká vás štvorhviezdičkový hotel! – ten istý hlas sa podivuhodne zachechtal.
Vystúpili zo šera nákladného priestoru na denné svetlo. Náhla zmena svetelnosti ich na okamih oslepila. Žmúriac očami sa nestihli ani poobzerať, pretože ich hneď nahnali pod dlhý prístrešok.
-	Na zem! – kričali únoscovia. – Všetci na zem!
Vystresovaní pasažieri okamžite poslúchli. Políhali si na zem jeden vedľa druhého a v strachu znehybneli. V napätom tichu ležali bez pohnutia pod namierenými zbraňami únoscov. 
Nákladné auto sa ešte dvakrát otočilo, kým neboli všetci pospolu. Dornič mal šťastie v nešťastí, že prišiel v prvom kontingente, pretože sa pod prístreškom ešte mohli relatívne dobre usporiadať. Cestujúci z ďalších  dvoch skupiniek boli ležiačky natlačení takmer jeden na druhého.
-	Som riaditeľ hotela! – pred prístreškom sa rozkročil vycivený tridsiatnik. Na chvíľu sa odmlčal a povýšenecky sa poobzeral. Jeho funkcia mu očividne dobre znela v ušiach.
V tvári, ktorej dominoval mohutný opuchnutý nos, zasadený medzi dve divo blčiace oči, mal surový výraz. Týždňové strnisko, zakrývajúce množstvo uhrov, jazvy na lícach a krku i dlhé mastné vlasy ešte viac dotvárali jeho odpudivý výzor. Ten nedokázal zmierniť ani švihácky slamený klobúk, utiahnutý tenkou šnúrkou pod bradou.
Na sebe mal prepotené khaki tielko, hrubú vestu bez rukávov s množstvom zásobníkov, vojenské nohavice v páse stiahnuté širokým koženým opaskom a zablatené bagandže. Spoza opaska mu trčala rukoväť noža a pažba pištole.   
-	Každý kto nebude dodržiavať moje pokyny, bude zastrelený. Každý, kto bude rozprávať, bude zastrelený. Každý... – významne sa zasekol, - ...každý, kto sa mi znepáči, bude zastrelený!
Dôležito sa nadul a ukázal prstom na okolostojacich únoscov.
-	Oni nevedia po anglicky či nemecky ani mäkké f. Takže čokoľvek by ste sa im pokúšali vysvetliť, nepochopia vás. A keďže sú veľmi podozrievaví, pre istotu vás počastujú guľkou. 
Pobavene sa zasmial. 
-	Neprijímam sťažnosti ani ponosy. Bavím sa len so ženami, a to spôsobom, aký mi vyhovuje... – jeho surový smiech nikoho nenechal na pochybách, ako svoje slová myslel.
-	A čo toaleta, kde môžeme ísť na toaletu? – ozvala sa Kate. Spolu s kolegyňou boli jediné, ktoré v tejto chvíli zastupovali leteckú spoločnosť. Kapitán aj prvý dôstojník boli mŕtvi a zo zvyšku personálu sa vykľuli teroristi. Tento fakt ju donútil zaujať rolu vyjednávateľa medzi unesenými a únoscami.
-	Kto to..! – hrozivo vyštekol riaditeľ hotela a zlostne urobil krok vpred. Keď ju zbadal, jeho napätý výraz tváre sa zmiernil a prešiel do zvrhlého úškľabku.
-	Ach, miláčik, teba som si ani nevšimol!
-	Potrebujeme na toaletu, - hlas sa jej zatriasol.
-	Urobte si ju, - lačno si oblizol spodnú peru.
-	Kde?
-	Tam, kde ste.
-	To nemyslíte váž...- posledné slovo sa jej zaseklo v hrdle.
-	Rád sa na to pozriem, miláčik.
-	Prasa, - uľavila si polohlasne Kate.  
-	Čo si povedala? – rázne sa priblížil.
-	Tak čo si povedala? – hlas sa mu nebezpečne zvyšoval.
-	Prosím vás, umožnite nám ísť niekde na toaletu. Aspoň niekde za strom alebo do kríkov... – vyriekla prosebne.
-	Poď! Tak poď, – dodal ešte, vidiac, ako váha.
Kate sa ani nepohla. Chvíľu stál a keď videl, že sa ani nehne, prudko k nej priskočil a chytil ju za vlasy.
-	Povedal som, že kto sa mi znepáči, toho zabijem, - ryčal zúrivo, ťahajúc ju so sebou. – Chceš sa mi znepáčiť?
Kate sa chcela vyslobodiť zo zovretia a bezmocne začala mávať päsťami smerom k jeho tvári. Posmešne sa tomu prizeral, ťahajúc ju so sklonenou hlavou smerom k dreveným barakom, ktoré stáli obďaleč.
Ostatní únoscovia pohotovo namierili samopaly na ležiacich pasažierov. Ich významné gesto nenechalo nikoho na pochybách, že pri najmenšom pohybe spustia streľbu.
Nik sa ani nepohol. Kate, osamotená v svojom zúfalom boji, konečne zasiahla násilníkovu tvár. Úder zrejme dobre sadol, pretože „riaditeľovi hotela“ vytryskla z nosa krv.
Zúrivo ju odsotil a uštedril jej mohutný kopanec do brucha. Kate zaskučala a zvila sa do klbka.
-	Neznášam odpor! – zreval – Neznášam akýkoľvek odpor!
Povzbudený vlastnými slovami sa napriahol, že ešte raz kopne, no v poslednej chvíli si to rozmyslel. Opäť ju surovo chytil za vlasy a nekompromisne ťahal k jednému z barakov.
Drsne kopol do dverí a sotil nešťastnú letušku dovnútra. Ešte sa provokatívne vyškeril na zdesených cestujúcich a demonštratívne si rozopol rázporok na nohaviciach. Dvere ostali otvorené.
Bolo počuť krátky beznádejný boj, padlo zopár úderov, po ktorých nasledoval tichý ston. Po niekoľkých minútach zvuky stíchli.
Násilník uspokojene vyšiel von a po niekoľkých krokoch zastal. Usmiaty od ucha k uchu sa najprv zahľadel na svojich mužov, načo vzápätí čosi zakričal po španielsky. Ozval sa hlasitý rehot. 
Riaditeľ hotela potom podišiel tesne k prístrešku a hromovým hlasom, tak aby ho bolo dobre počuť, zvolal:  
-	Týmto okamihom pre vás toaleta neexistuje.
Nikto nereagoval, preto spokojný, že nevidí ani náznak odporu,  pokračoval:
-	Všetky činnosti, ktoré budete chcieť urobiť, budete robiť na mieste, kde ste. Poležiačky! Piť, žrať, srať a tak ďalej.
Chvíľu ich ešte bombardoval pohľadom, kým sa definitívne vzdialil. Napätie medzi cestujúcimi povolilo.
Dornič s pocitom hanby uprene sledoval barak, v ktorom zmizla Kate. Hanbil sa sám za seba, že nedokáže nijako zasiahnuť, hanbil sa za svoju bezmocnosť, za svoj strach a chvíľami aj za to, že je muž. Zlostne zatínal päste, uprene premýšľajúc, čo bude nasledovať. Boli tu doslova ešte len chvíľu a už sa udial nekonečný rad hrôz a utrpení. V duši mu silnela túžba čosi urobiť. Nelichotivá situácia mu však beznádejne zväzovala ruky.
Kate konečne vyšla. Dokrkvanú blúzku bez jediného gombíka mala v páse previazanú na uzol, sukňu po kolená držal pokope iba kožený opasok. Dodriapaná, s mnohými sinkami na tvári a rukách kráčala so vzdorovito vystretou hlavou, sprevádzaná početnými úškrnkami väzniteľov.
So sotva počuteľným vzdychom si ľahla k mladej aziatke, ktorá sa k nej emotívne privinula. Obe pôsobili ako nerozlučné priateľky na život a na smrť.
Dornič ležal od nich na dosah ruky. Chvíľami zvažoval, či sa im nejako neprihovoriť alebo povzbudiť milým slovom. Po triezvej úvahe sa svojho zámeru nakoniec vzdal. Akékoľvek reči sa mu v tej chvíli zdali hlúpe.
Deň plynul pomaly ako nikdy doposiaľ. Vysoká vlhkosť a teplota im spôsobovali nadmerné potenie, nedostatok voľného priestoru neumožňoval svojvoľne meniť polohu tela a napriek tomu, že od rána nič nejedli ani nepili, sa pod prístreškom šíril prenikavý pach moču a ľudských výkalov. Zvieracie svaly niektorých cestujúcich so slabšími nervami povolili už pri zúfalom boji Kate s únoscami. Ostatní s blížiacim sa večerom si jeden po druhom uvoľňovali strachom zovreté črevá.
Nad ich spotenými telami sa vznášali mračná dotieravého hmyzu, spod zeme vyliezali chrobáky veľké ako palec a vkrádali sa i do tých najhlbších záhybov, pavúky, veľké takmer ako detská dlaň, spriadali svoje pavučiny v tieni ich skromného prístrešku. 
Dornič zaryto zatínal zuby. Ako ostatných aj jeho  sužoval smäd a trpel nepohodlie, no napriek všetkému sa zatiaľ stále cítil pri sile. Uvažoval o Kate i o jej utrpení, uvažoval o tom, čo bude o tri, štyri dni či o týždeň. Nepochyboval o tom, že ak to takto bude pokračovať ďalej, zoslabnutí a vyčerpaní budú v takýchto podmienkach hynúť jeden po druhom ako muchy. 
Hľadajúc iné myšlienky, sústredil svoju pozornosť na väzniteľov. Strážili ich traja strážcovia. Jeden na boku, druhý na odvrátenej strane, oproti barakom a tretieho videl liezť hore na posed, umiestnený na opačnej strane. Hore na posed nedovidel, pretože mu zacláňala strecha z trstiny, no keď ich ako dobytok hnali pod prístrešok, všimol si, že odtiaľ trčí hlaveň guľometu. Nech rozmýšľal ako chcel, v tej chvíli nevidel žiadnu cestu k záchrane.
Od barakov sa odlepili tri postavy. Dvaja strážcovia niesli veľký kotol, z ktorého sa ešte parilo. Pred nimi kráčal chlap, ktorý si hovoril „riaditeľ hotela“. V ruke držal niekoľko plechových ešusov.
-	Obed! – v povznesenej nálade sa zastavil na krok od prvých väzňov.
Strážcovia položili hrniec na zem a zaujali bojový postoj.
-	Ako vidíte, - pokračoval riaditeľ hotela, - jedla tu nie je veľa. Stačilo by sotva pre tretinu z vás... – významne sa odmlčal.
-	Je niekto hladný?
Výraz jeho tváre nabádal k ostražitosti. Nikto sa ani nepohol.
-	Neuveriteľné! Mám to ja ale šťastie. Takých hostí mi môže závidieť celý svet.
Odmlčal sa a s vyhrnutou spodnou perou sa povýšenecky poobzeral.
-	Naozaj nik nechce jesť?
Odpoveďou mu bolo zaryté ticho.
-	Ako chcete! – špinavou bagandžou kopol do kotlíka a celý jeho obsah sa vylial na zem.
-	Nemusíte, keď nechcete, - dodal, akoby sa nechumelilo.
Jeden zo strážcov vzal prázdny kotlík a všetci traja sa ležérnym krokom vrátili späť k barakom.
Nejeden z cestujúcich sa vyhladovane oblizol. Vôňa akejsi kukuričnej kaše, im dráždivo pôsobila na nervovú sústavu. Ak ich chceli únoscovia psychicky týrať, tak sa im to skvele podarilo.
Pred večerom prišiel k prístrešku jeden zo strážcov. V ruke držal vedro po okraj naplnené vodou a v druhej niesol obrovskú naberačku. Medzi cestujúcich hodil sadu plastových pohárov a naberačkou ich potom rad radom plnil vodou. V roztrasených rukách vysmädnutých úbožiakov sa takmer vždy značná časť tekutiny vyliala, kým sa dostala k vysušeným perám.
Aj za to málo mu boli povďační. V tento hrôzostrašný deň to bola prvá svetlá udalosť.
Stmievalo sa a pod prístreškom sa rozsvietili svetlá. Množstvo hávede, ktorá sa doposiaľ ukrývala v okolitej džungli, si teraz našlo cestu priamo k ich ležovisku.
Svetlomet, umiestnený na priľahlom posede, systematicky krúžil dookola, snažiac sa odhaliť prípadných utečencov, no vysmädnutí, vyhladnutí, a až na niekoľko výnimiek duševne zničení cestujúci však na útek ani len nepomysleli. Strach im dokonale zviazal nielen mysle, ale aj všetky údy.
Dornič sa takmer až fanaticky uprel na strážcov. Nepretržite venoval pozornosť ich zvykom i zlozvykom. Pozoroval, ako chodia, ako držia zbraň, ako pijú, keď sú smädní, ako si šúľajú cigaretu. Vpíjal sa do ich pohybov, snažiac sa pochopiť ich logiku a odhadnúť prípadné reakcie. Celú túto činnosť bral mimoriadne vážne. Bolo to nielen výborné zaháňanie nudy, ale aj vynikajúce hľadanie možnej príležitosti. Hrial ho pocit, že aspoň takýmto spôsobom  sa snaží nájsť cestu k záchrane.
Spolu so sezónnym bossom narátal sedem otrhancov. Všetci boli zarastení, neupravení a strašne špinaví. Keby sa takto ukázali niekde v civilizovanom svete, tak by sa k nim nehlásili ani bezdomovci. Ich samopaly však pôsobili úplne opačným dojmom. Boli čisté a vyblýskané, akoby práve zišli z výrobného pásu. Kult zbrane v tejto komunite zreteľne dominoval.
V noci nikto ani len oka nezažmúril. Tvrdá zem, množstvo hmyzu, zápach, hororové zážitky, a hlavne neistý zajtrajšok držali každého neustále v strehu. Z hlavného baraku sa po celý čas ozýval iba smiech a ryčanie opitých únoscov.
O polnoci opilci vystriedali triezvych strážcov a triezvi pokračovali tam, kde ich druhovia skončili. Noví strážni sa hulákajúc pristavili na pár krokov od väzňov, pričom celý čas chrlili lavínu slov v reči, ktorej nikto nerozumel. Na záver ich prejavu za zbesilého revu vystrelili niekoľko dávok zo samopalov smerom na trstinovú strechu. 
Svetla odrazu ubudlo. Jedna z lámp dostala priamy zásah a s treskotom sa rozsypala. Na okamih sa zarazili a potom s burácajúcim rehotom streľbu opakovali. 
Ak doteraz unesení nespali, tak teraz už na to ani len nepomysleli a vytreštenými očami pozorovali nevyspytateľné divadlo. Obaja pôsobili dojmom, že kedykoľvek môžu začať strieľať kdekoľvek a na kohokoľvek.
-	Všetkých nás pozabíjajú, - hystericky zakňučal ženský hlas kdesi za Dorničovým chrbtom.
-	Buďte ticho, ženská, - zareagoval ktosi prudko.
-	Veď sú to samí hrdlorezi... Čo iné od nich môžeme očakávať? – prerývane pokračovala neznáma.
Ozval sa tlmený detský plač. 
-	Šššš, neplač, - iné hlasy ho šeptom utišovali.
-	Už ste spokojná?
Odpoveďou bolo mlčanie. Aktéri zmĺkli, no tichý detský plač bolo počuť ešte dlho. 
 Pitky v barakoch nemali konca. Nad ránom konečne stíchli a únavou zničení pasažieri si zopár hodín pospali.
Zobudili sa na hlasné pokriky a strohé povely. Sotva sa stihli poobzerať a uvedomiť si ich nepríjemnú realitu, zasiahla ich spŕška vody.
-	Smrdíte ako prasce, - „riaditeľ hotela“ držal v ruke hadicu, z ktorej tryskal prúd vody. – Zanedbávate osobnú hygienu, - krútil vážne hlavou.
-	Nabudúce mi to už nerobte, lebo sa naozaj nahnevám!
Keď usúdil, že každý dostal svoju dávku, odhodil hadicu a vytiahol cigaru. Jeden zo strážcov k nemu snaživo priskočil a škrtol zápalkou. Prižmúriac oči, labužnícky vdýchol dym.
-	Chce mi niekto niečo povedať? Posťažovať sa...
-	Ste so všetkým spokojní? Čo strava...
Keďže nikto ani nehlesol, nenútene sa otočil a pomaly, dôležito vyfukujúc dym z cigary,  odpochodoval k baraku.
Zajatci sa ocitli v ďalšej nepríjemnej situácii. Sotva precitli, ležali na rozmočenej hline, premočení do nitky, oblapení chladivým ranným vzduchom.  
Dornič drkotal zubami, ale v duchu ho hriala spokojnosť. Voda, ktorou únosca častoval pasažierov, sa mu šťastnou náhodou zachytila  v záhybe koženej vesty, ktorou sa na noc prikryl. Nebolo jej síce veľa, no stačilo to na niekoľko dúškov.
Celé dopoludnie sa vlieklo neskutočne pomaly. Medzi barakmi vládol statický pokoj a nebyť strážcov, mali by pocit, že na nich únoscovia zabudli.
Počas tohto nezvyčajného obdobia kľudu Dornič v duchu neúnavne triedil množstvo navzájom nesúvisiacich postrehov, snažiac sa pochopiť zámer, či akúkoľvek logiku v konaní únoscov, na základe ktorej by dokázal predvídať nasledujúci možný sled udalostí. Bolo až očividné, ako sa im ich väznitelia snažia tým najhrubším spôsobom znepríjemniť život. Chvíľami to dokonca vyzeralo, akoby boli pre nich čosi ako pokusné myši, ktorým spôsobovali nielen fyzické, ale do značnej miery aj psychické utrpenie. Skúška nervov a fyzického nepohodlia musela mať nejakú príčinu. Lenže akú? 
Uprene sa zahľadel na najbližšie stojaceho strážcu, akoby u neho mohol nájsť odpoveď. Čo sa mohlo skrývať za prehnanou a zbytočnou brutalitou, agresivitou a bezuzdným zabíjaním? Výkupné? Spomenul si na včerajší výjav. Vražda multimilionára a jeho manželky vyznievala ako memento pre kohokoľvek, kto by chcel ponúknuť čo i len dolár. Na druhej strane, ak šlo o politický čin či vydieranie, určite by sa snažili tieto ohavnosti nejakým spôsobom zdokumentovať. Lenže nič podobné si nevšimol.
Nech sa na ich položenie díval z ktorejkoľvek strany, nadobúdal dojem, akoby únoscom na ich životoch vôbec nezáležalo. Akoby vedeli, akoby si boli istí, že skôr či neskôr ich všetkých aj tak odpravia. 
„Lenže, prečo ich nezabili ihneď, prečo len jednoducho nevyhodili lietadlo do vzduchu? K čomu bola dobrá riskantná operácia s medzipristátím a fingovanou poruchou?“
„Museli natankovať palivo!“ – sám si ihneď v duchu odpovedal a vzápätí si uvedomil ďalšiu pozoruhodnosť. 
Ak nepočítal zvedavého chlapíka z lietadla, doterajšími obeťami boli len hysterické ženy a farební. Muži belosi, aj keď sa ozvali či doslovne neriadili pokynmi únoscov, obišli bez vážnejšej ujmy na zdraví...
O desiatej dostal každý zopár dúškov vody a stvrdnutý posúch, chuťou pripomínajúci zmes pilín, pripečeného oleja a ešte čohosi, čo sa dalo len ťažko definovať. Napriek všetkému to zjedli s ohromnou chuťou. Pre mnohých to bolo prvé normálne jedlo po dvoch dňoch.
Napätie medzi unesenými pasažiermi trochu povolilo. Pocit beznádeje zo včerajška vystriedala iskierka nádeje. Nádeje, že sa dožijú ďalších dní, po ktorých ich snáď únoscovia konečne prepustia.
Nasledujúci obed bol však presnou kópiou predchádzajúceho. Dvaja muži položili na zem kotol s akousi kašou a ich veliteľ s rukami visiacimi na opasku sa provokatívne zastavil pár krokov pred nimi. 
-	Kto chce žrať?
Nik nereagoval. Chlap bol očividne opitý a jeho krvou podliate opuchnuté oči ho robili ešte surovším ako doposiaľ. 
-	Veď sa už niekto prihláste! – zaryčal.
-	Tak nikto?! – od zlosti mu na krku navrela mohutná žila. - Odmietate sa so mnou baviť? – zádrapčivo očami blúdil po ľuďoch, hľadajúc akýkoľvek podnet. Na jeho zlosť všetci mali sklopený zrak.
-	Nie som pre vás dosť dobrý?
Afektovane vytiahol spoza opaska pištoľ a len tak naverímboha vystrelil medzi ležiacich.
Trafený zreval. Guľka mu vletela do chrbta a zaryla sa tesne vedľa panvovej kosti. Zopár ľudí od strachu tlmene zaskučalo.
-	Konečne niekto... – riaditeľ vyceril zuby.
-	Chceš jesť?
Ukrutný rev po chvíľke stíchol. Chlap upadol do bezvedomia.
-	Tak chceš, či nechceš! – zachmúrene vyštekol.
-	Preboha, robte niečo, veď krváca! – skríkla povedľa ležiaca suseda. Jej výzva sa však minula účinkom. Nik sa ani len nepohol. Každý uprene pozoroval pôvodcu výstrelu, ako pobavene krúti pištoľou v ruke na všetky strany. Pozornosť, ktorú mu náhle venovali, ho napĺňala spokojnosťou.
Náhle znehybnel a druhou rukou luskol na jedného zo strážcov. Hneď na to namieril  ukazovákom na raneného. Strážca okamžite prikročil a strelou do hlavy namieste dorazil zasiahnutého neboráka.
Jeho suseda zaskučala a od strachu si zahryzla do ruky. Prerývane dýchajúc očakávala za svoj prejav  guľku. Tá však na jej šťastie neprichádzala, pretože vrah po svojom čine rýchlo odskočil, očividne  v očakávaní možného protestu zo strany trýznených. 
Tento zdanlivo bezvýznamný úkon pozornému Dorničovi neušiel. Únoscovia si podľa všetkého uvedomovali, že medzi unesenými sú aj jedinci, ktorí by s nimi vedeli poriadne zatočiť. Guľomet na posede a tvrdé životné podmienky, tejto novej úvahe pridávali na váhe. Čo ho v tej chvíli mýlilo, bol fakt, že ak by o nich naozaj vedeli, mohli ich jednoducho separovať od ostatných a vysporiadať sa s nimi po svojom.
Strážcovia ešte chvíľu namierenými zbraňami blúdili po pasažieroch, no tí zaskočení a zdesení krutosťou sa ani len nepohli. Bolo počuť iba niekoľko potichu vzlykajúcich hlasov detí a žien.
-	Ohromne sme si podiskutovali, - spokojne sa nadýchol riaditeľ. – Kašu vám tu nechám, keby ste si to náhodou rozmysleli.
Otočil sa, že odíde, avšak na okamih sa zasekol, akoby mu niečo napadlo. Tak sa úkrokom vrátil ku kotlu a vymočil sa dovnútra.
-	Na zlepšenie chuti, - zaškeril sa a za všeobecného pochechtávania svojej suity ukázal ostatným chrbát.
Pitky boli opäť v plnom prúde. Z hlavného baraku sa striedavo ozýval hlasný rozhovor s burácajúcim smiechom. Jeden z únoscov sa vytackal von s fľašou v ruke a pristavil sa pri strážcoch. Tí si zopárkrát poriadne uhli a fľaša bola prázdna. Naširoko preberajúc nohami sa vrátil späť a priniesol im ďalšiu.
Trvalo to celé hodiny, keď odrazu hlasy únoscov zmĺkli. Hrozivé ticho, ktoré nastalo, neveštilo nič dobrého. Vystrašeným väzňom sa od strachu zatajil dych.
Chvíľu sa nedialo nič. Z baraku sa odrazu vytackal „riaditeľ“. Po pár krokoch zastal a odhodil svoj švihácky klobúk. Slnko mu ožiarilo jeho odpornú, do purpurova sfarbenú tvár. Usmial sa ako najmilšie vedel a tackajúc sa, vyrazil smerom k podnapitým strážam. Tí, ignorujúc svoje pôvodné rozostavenie, stáli pod neďalekým stromom a tuho fajčili.
Nastal krátky hlučný rozhovor, padlo zopár priateľských buchnátov a všetci traja sa pustili k miestu, kde ležala Kate.
Dornič ustrnul. Z ich správania bolo zjavné, že mienia zopakovať včerajšiu zábavu. Divoko uvažoval, čo robiť. Necítil sa byť nijakým hrdinom, no prizerať sa ďalej už nevládal. Vedel, že ak ani teraz nepohne prstom, prestane si vážiť samého seba.
Vyškierajúc sa od ucha k uchu, zastali tesne pod prístreškom. Surový kopanec, ktorým počastovali ležiaceho muža, im okamžite vyčistil cestu k letuške. Lačno na ňu cerili zuby, pritom ani jeden z nich neprehovoril jediného slova.
Kate so zaťatou sánkou sledovala približujúcu sa trojicu. Napriek bitke a ranám, ktoré utŕžila, nemienila sa len tak odovzdať osudu. Jemne od seba odstrčila Lin, snažiac sa zbaviť jej tuhého objatia. Na jej veľké prekvapenie sa Lin k nej ešte viac pritisla. 
-	Nie, nie, - zafňukala prestrašene.
-	Pusť ma, Lin. Takto to bude ešte horšie.
-	Nie...
-	Drahá, chýbala si nám, - „riaditeľ“ zastal rovno nad nimi. Ovanul ich prenikavý pach alkoholu.
Kate neodpovedala. Nemala čo.
-	Poď, - chytil ju za ruku, snažiac sa ju nadvihnúť.
V tej chvíli sa mu však stalo to, čo absolútne nečakal. Podľa jeho úsudku zlomená a zoslabnutá letuška sa znenazdajky prudko vymrštila a nechtami sa mu zadrapila do očí.
Prekvapene uskočil a svojimi silnými rukami ju drsne odhodil stranou.
-	Nechceš? – zaškriekal zlovestne, obzerajúc sa dookola divokým pohľadom.
-	Dobre! Každý je nahraditeľný! – schytil Lin pod krkom a surovo zodvihol. – Táto maličká tiež nie je na zahodenie.
-	Kate! – skríklo dievča vydeseným hlasom, - Kate, pomoc! – chrčala, odtláčajúc mohutné surovcove zápästie.
Letuška vyskočila na nohy a chcela sa vrhnúť na násilníka. Sotva však urobila pol kroka, zdrapil ju okolo pása jeden zo strážcov a žiadostivo, divoko pritom erdžiac ako kôň, si ju pritlačil k telu.
Dornič celé divadlo sledoval ako obarený. Iskra, ktorá v ňom pred chvíľou vzplanula, zhasla. Jeho duša sa zmietala medzi nutkaním zasiahnuť a ospravedlňujúcim vyčkávaním na vhodnejšiu chvíľu. Telo mu ochablo, svaly skameneli. Akási ťaživá zotrvačnosť ničnerobenia mu spútavala ruky a bránila jednať. Otupenosť mysle ho stále viac a viac sťahovala do svojich pazúrov. Cítil, že opäť zlyháva na celej čiare.
Znenazdania sa priamo pred jeho očami, takmer na dosah ruky, objavila pažba pištole, vytŕčajúca spoza „riaditeľovho opaska“. Bolo to vo chvíli, kedy ten uchopil mladučkú Lin a vykrúcajúc jej ruky, jazykom sápal po jej krku. Obe ruky mal zamestnané zmietajúcou sa dievčinou, takže ku Dorničovi bol obrátený chrbtom, a svojím telom clonil tretieho strážcu. Druhý napravo mal čo robiť, aby udržal v náručí šalejúcu Kate.
Dornič ako v mrákotách sa pomaly nadvihol a siahol po zbrani. Takmer neveril tomu čo robí. Jeho ruky, jeho telo bolo akoby cudzie. V tej chvíli si  uvedomil, že cesta späť pre neho už nejestvuje. Kocky boli hodené.
Vytrhol „riaditeľovi“ pištoľ, pre istotu rázne potiahol záverom, z ktorého oblúkom vyletela plná nábojnica a odistenú zbraň prudko nadvihol. Nemal v pláne nikoho zabiť, nemal v pláne ani len vystreliť, no nedali mu ani najmenšiu šancu vyjednávať. Riaditeľ, pocítiac, že zbraň zmenila majiteľa, odsotil dievča a prekvapene ukročil stranou. Pred Dorničom stál tretí strážca dvíhajúci zbraň, pričom periférne zrakom ešte uzrel, ako sa v „riaditeľovej“ ruke zablysol nôž. Vysoký stupeň opitosti však, našťastie, zapríčinil, že ich reakcie boli pomalšie, ako si situácia vyžadovala. 
Dornič stlačil spúšť a tretí strážca, zasiahnutý priamo do hrude, sa zviezol na zem. V sne, ktorý práve prežíval, rýchlo uskočil stranou pred ostrím noža, vedeným podnapitou rukou a druhú guľku vpálil z bezprostrednej blízkosti „riaditeľovi“ hotela priamo do čela. Mozog mu vystrekol na Kate a druhého strážcu, ktorí postojačky zápasili o jeho samopal. Dva výstrely z pištole túto drámu definitívne ukončili.
Ticho, ktoré nastalo, bolo rovnako ohlušujúce ako posledné výstrely, ktoré ešte všetkým rezonovali v ušiach.
Dornič sotva sekundu vyjavene pozeral pred seba, keď mu došlo, že hra ešte neskončila. Neviditeľná ťaživá opona odrazu zmizla. Teraz musel konať veľmi rýchlo. Išlo o sekundy.
Vrhol sa k najbližšiemu samopalu a natiahol záver. Aj v tomto prípade vyletela plná nábojnica. „Neustále boli pripravení zabíjať“ – letmo mu preletelo mysľou a vrhol sa smerom na priestranstvo. Zostávali mu ešte traja únoscovia v barakoch a ten najdôležitejší na posede.
Na ich šťastie z posedu do tej časti nebolo kvôli prístrešku vôbec vidieť, takže vzhľadom na násilnosti posledných dní a pokročilý stupeň opitosti všetkých strážcov nepredpokladal, že by chlap na posede bol pod vplyvom štyroch výstrelov viac v strehu ako doposiaľ. 
Jeho predpoklady sa do bodky potvrdili. Keď sa odrazu objavil, mieriac zbraňou na posed, strážcom, pofajčievajúcim pri guľomete, prekvapene trhlo.
Sotva sa zohol k zbrani, dávka z Dorničovho samopalu ho zo vzdialenosti dvadsiatich metrov odsotila na zábradlie, cez ktoré okamžite preletel a s tlmeným buchotom spadol na zem.
V pokľaku rýchlo natočil zbraň a namieril na hlavný barak, z ktorého práve vybiehal tackajúci sa strážca s kalašnikovom v ruke. Na takú malú vzdialenosť nemohol netrafiť. Útočník padol sotva pár krokov od steny jeho príbytku.
-	Ešte dvaja, - zamrmlal si Dornič popod nos. Krátku chvíľu blúdil namierenou zbraňou po barakoch, kým ho konečne objavil.
Prikrčený stál za akýmsi dreveným oplotením v mieste, kde si strážni vykonávali toaletu. Dornič ho nevidel priamo, no uzrel jeho tieň, ako sa opatrne zakráda k okraju.
Nečakajúc na jeho reakciu, odhadom namieril do dvoch tretín výšky chlapa a stlačil spúšť. Tri  krátke dávky tesne vedľa seba prestrelili tenké dosky skrz na skrz a chlap za nimi sa bez jediného povzdychu zrútil. 
Zostal posledný. Dornič tuho uvažoval, kde sa môže ukrývať. Všemožne lovil vo svojej pamäti, snažiac sa nájsť po ňom akúkoľvek stopu. Všetko nasvedčovalo, že siedmy strážca by sa mal nachádzať vo vnútri hlavného baraku.  
„Vyskočil oknom a utekal pre pomoc alebo číha niekde na rohu“, - prebleslo mu mysľou. 
Pátravo sa poobzeral. Mimo prístrešku, kde ležali, nebolo vidieť ani živej duše.
Minúty ubiehali a keď sa už Dornič rozhodol, že sa prískokmi presunie k baraku, čosi sotva počuteľne buchlo a zakrátko z hlavného baraku vypochodoval siedmy väzniteľ.
Prekvapene zastal na dva kroky od dverí. Najprv mu do oka padol ležiaci komplic a hneď na to Dornič v bojovom pokľaku, mieriaci samopalom priamo na jeho hruď. Prudko siahol za pás, kde sa mu hompáľal krátky automat. Bol to posledný pohyb, ktorý vo svojom živote urobil.
Po dunivom výstrele sa svet prepadol do absolútneho ticha. Dornič ešte zo zotrvačnosti kľačal v streleckej pozícii, hľadajúc očami akýkoľvek ďalší neočakávaný cieľ.
Ich doterajší trýznitelia nehybne ležali na zemi v polohe, v akej ich zastihla rýchla smrť. Napriek tomu, že bol Dornič hlavným aktérom tejto krvavej drámy, novú realitu si ešte stále neuvedomoval. Myseľ sa mu mierne zatiahla, opäť nadobúdajúc pocit neuveriteľného sna. 
Pasažieri z lietadla ležali na zemi ako prikovaní. Akoby sa im nechcelo veriť, že je koniec. Krátky a nekompromisný. Všetko sa udialo príliš rýchlo a nečakane. Mnohí boli skalopevne presvedčení, že spoza rohu sa každým okamihom musí vynoriť celá armáda hrdlorezov, aby pomstila svojich mŕtvych druhov. Dorničova nepretržitá pozícia strelca ich v tom iba utvrdzovala.
Prešlo niekoľko minút mrazivého ticha, keď sa od zeme odrazu odlepilo niekoľko postáv a prudkým behom sa pustili k neďalekým barakom. Opatrne prezreli vnútro a šikovnými ťahmi prešacovali nehybné telá. Jeden z nich po krátkom prieskume zodvihol palec naznačujúc, že všetko je v poriadku.
V druhej, vzdialenejšej polovici prístrešku sa zo zeme zodvihlo niekoľko postáv a zamračene sa obzerali dookola. Zdalo sa, že nateraz sú slobodní.
Dornič si uvoľnene pretrel rukávom spotené čelo. Z toho, čo urobil, nemal najlepší pocit, no vedel, že ak sa chce v  budúcnosti pozrieť na seba do zrkadla, nemal inú možnosť. Jeho vnútorná ľudská hranica, vznášajúca sa medzi človečenstvom a odporným hyenizmom, bola dávno prekročená. Aj keď vedel, že v tom zložitom okamihu sa inak nedalo, začali ho hrýzť pochybnosti. Bolo to naozaj správne riešenie? Naozaj im v tejto zložitej a nebezpečnej situácii pomohol? 
Uvoľnil si stŕpnuté ramená a pomaly sa vystrel. Samopal držal voľne v pravej ruke, pričom mu pohľad padol na Kate. Pozrel do jej prázdnej zatrpknutej tváre, hľadajúc pochopenie. Oči sa im stretli. Neprehodili ani slovo, no jej pohľad hovoril za všetko. Vzdor, hrdosť, ale aj jemná úľava nemali nič spoločné s pochybnosťami, ktoré sa vynorili v jeho mysli. 
-	Bravó, hrdina! – Obďaleč pred Dorničom zastal muž, ktorého doposiaľ nevidel. Ironický tón v jeho hlase ho prinútil zvýšiť ostražitosť.
-	To ste im teda dali, - opovržlivo niekoľkokrát zatlieskal. – Čo ďalej, Mr. zabijak? Vyhlásime im vojnu?
Dorničovi sa v hlave rozvíjali myšlienky a vzápätí hasli. Snažil sa nájsť nejakú rozumnú odpoveď na ironické poznámky, no po chvíli si to rozmyslel. Nemal mu čo povedať.
-	Hovoríte vôbec anglicky? – mierne sa vystrel a poobzeral dookola, kde sa postupne zhromaždilo niekoľko pasažierov. – Tak kto ste dočerta? – zvolal už podráždenejšie.
-	Moje meno je Dornič, Michal Dornič.
-	Fajn. Odpoviete mi láskavo na to, čo som sa vás pýtal?
-	Máte vlastný rozum, tak sa podľa neho zariaďte, - odvrkol mu chladne.
-	Človeče, čo si to..  – muž stuhol a oči sa mu nebezpečne zablýskali. Dornič si až teraz všimol, že muži, stojaci okolo neznámeho chlapíka, pôsobia, akoby sa dobre poznali. Boli to tí istí, ktorí sa ako prví zdvihli zo zeme a odzbrojili mŕtvych teroristov. Teraz stáli oproti nemu, v rukách zvierajúc pažby automatov. Začínalo mu svitať, koho sa ich únoscovia obávali.
-	Fajn, - mužov pôvodne zúrivý výraz sa mierne uvoľnil. – Máte pravdu, zariadim sa podľa svojho. Čo vy na to, priatelia?
Jeho suita sa kyslo usmiala, načo pokračoval:
-	Vy ste ich zastrelili, vy ponesiete zodpovednosť!
-	Čo tým máte na mysli?
-	Odovzdáme vás! Nech si s vami naložia, ako uznajú za vhodné!
Dornič na chvíľu stratil reč. Očakával čokoľvek, no nie toto.
-	Dajte mi vašu zbraň! – chladne sa usmievajúc neurčito vystrel dopredu ruku.
-	Nerozumiem vám, - prekvapene vyhŕklo z Dorniča. – O čo vám ide?
-	O čo? Je to veľmi jednoduché! Chceme prežiť!
-	Tak prežívajte a o mňa sa nestarajte!
-	Žiaľ, musíme! Skomplikovali ste nám život!
-	Naozaj? A ako?
-	Ste naozaj taký naivný alebo to iba predstierate? – muž náhle zvrieskol a urobil krok dopredu. – Čo si myslíte, že čo teraz bude? Všade naokolo sú tisícky kilometrov tej najhustejšej amazonskej džungle alebo plantáže koky, kde sa to len tak hmýri po zuby vyzbrojenou gerilou! Tým, že ste týchto úbožiakov postrieľali, ste nás všetkých odsúdili na takmer istú smrť. Za to musíte niesť patričnú dávku zodpovednosti!
-	Dobre počujem? Nazval ste ich úbožiakmi? Sú to obyčajní vrahovia!
-	Tak ako vy!
-	Neznásilňujem a nezabíjam bez príčiny. Bolo to v sebaobrane!
-	To si vysvetľujte, viete komu. Kvôli vašej sebaobrane nás teraz pošlú do pekla!
-	Môžeme ujsť do džungle!
-	Zaiste. No vy nepôjdete nikam! 
V okamihu, keď to dopovedal, na Dorniča namierilo niekoľko hlavní.
-	Zdá sa, že guráž vám nechýba! Škoda, že ju uplatňujete v nevhodný čas a nesprávnym smerom! Až tak lipnete na tých vašich posraných životoch?
-	Tú zbraň! Na vaše mudrlantské rečičky nie je nikto zvedavý!
-	Už ste zabudli na vraždy z rozmaru? - Prebehol pohľadom dookola. - A čo ženy a deti, ktorých sa chceli rad radom zmocniť... a potom možno taktiež zabiť... Dokážete sa na to všetko len tak pokojne dívať?
-	Toľko by vydržali.
-	Aké cynické! Nemajú aj ony právo na život?
Muž surovo zahrešil a rázne vykročil dopredu. Dorničove trefné slová mu nijako neboli po chuti.
-	Čo keby ste sa nám aj vy predstavili? – spoza Dorničovho chrbta, kdesi z ľavej strany sa ozval rázny hlas, podfarbený výsmešným podtónom. Muž pred ním zo zotrvačnosti urobil ešte pol krok, kde stuhol. Na tvári sa mu vylúdilo nevýslovné prekvapenie.
-	Dočerta, a vy ste kto? – zmohol sa po chvíli.
-	LeRoy. Gérard LeRoy. A vy?
-	Cooper, - odvetil po krátkom zaváhaní.
-	Fajn, Mr. Cooper. Máte aj nejaké meno?
-	Do môjho mena vás nič nie je!
-	Hm, a inak ste čo?
-	Ako čo? – Cooper sa zamračil.
-	Ste minister, prezident...alebo azda boh?
Muž, ktorý si hovoril Cooper, sa zarazil. S takýmto vývojom situácie zjavne nerátal. Vo chvíli, keď sa ozval LeRoy, Dornič využil situáciu a nadvihol hlaveň samopalu smerom na Cooperovu hruď. 
-	Nerobíte dobre! – Cooperov hlas znel miernejšie. Stihol zaregistrovať zmenu v Dorničovej pozícii, no nevšímal si ho. – Ľudia, ktorí nás uniesli, nepoznajú zľutovanie. Nemajú pred ničím a nikým zábrany. Je to zberba najhoršieho zrna!
-	Zdá sa, že sa s nimi dobre poznáte, - sucho poznamenal Dornič. Cooper jeho poznámku ignoroval a pokračoval v rozhovore s LeRoyom.
-	Zavraždenie týchto siedmych členov gerily je osudová chyba! Miestnym bossom išlo presne o to. Vraždy a surovosti boli dávkované priam s chirurgickou presnosťou a len slepý by to nevidel. V stávke sú teraz životy nás všetkých! Musíte predsa uznať, že je nezmyselné obetovať ich kvôli jednému bláznovi!
-	Naozaj? – opäť sa ozval Dornič. – Chcete tým povedať, že nás svojimi násilnosťami chceli vyprovokovať? Je to azda nejaká hra? Hra na prežitie? Alebo novodobé lovecké hýrenie?
Absurdná situácia, v ktorej sa ocitol, mu začala liezť na nervy. Namiesto toho, aby čo najrýchlejšie odtiaľto zutekali, hrali sa so slovíčkami ako malí chlapci. Ale možno práve o to išlo. Cooperovi kumpáni sa nenápadne posúvali do strán, vytvárajúc tak za ním vejár. Nevedel, kto je LeRoy, nevedel, prečo stojí na jeho strane, no hlavne nevedel, ako dlho na jeho strane ešte vydrží. Pochopil, že v tejto chvíli jeho život závisí od správne použitých slov, preto zápalisto pokračoval.
-	A čo bude, ak tu ostaneme? Nedostatok tekutín i potravy, špina a guľka za každú maličkosť. Kedykoľvek a za čokoľvek. O nedôstojných pomeroch ani nehovorím. Takýmto tempom tu nikto z vás nevydrží ani mesiac! Dokonca ani vy, Cooper!
-	Nezmysel. Zakrátko nás oslobodia!
-	Kto? – LeRoyov hlas znel pevne. Podľa jeho tónu Dornič predpokladal, že môže mať okolo päťdesiatky. Obzrieť sa však neodvážil. Bál sa, že by to pred ním stojaci Cooper okamžite využil a vytrhol mu zbraň z rúk.
-	Armáda, vojsko.
-	Aká armáda! – LeRoy akoby sa mu vysmieval. – Som presvedčený, že nikto ani len netuší, v akej diere trčíme!
-	Lietadlo nie je špendlík. Američania nás určite objavia, - vyriekol Cooper a na okamih sa zatváril, akoby túto svoju poznámku oľutoval. Po chvíli ešte dodal.
-	Pomôžu nám. Určite!
-	Z ktorého rukáva ste vytiahli takú somarinu? – LeRoy sa už evidentne smial. – Ak náhodou nie ste práve vy nekonečne naivný, potom viete niečo, o čom nevieme my! Takže buď to okamžite vyklopte, alebo sa stiahnite! – posledné slová zazneli stroho a rázne. Dornič si v duchu blahoželal. Všetko nasvedčovalo tomu, že LeRoy je chlapík na správnom mieste.
-	Ten pán, aj tuná ten chlapec majú pravdu! – ozval sa akýsi muž, stojaci po Dorničovej pravici. – Zložte zbrane a správajte sa ako civilizovaní ľudia! Všetci by sme si mali pomáhať, a nie vadiť sa! Za ten čas sme už mohli byť pripravení na cestu. Kto vie, koľko času nám zostáva!
-	Nebláznite! Nejako to zvládneme! Musíme iba niekoľko dní vydržať! Možno už iba hodiny. Záchrana je určite na ceste! – Cooper si uvedomoval, že stráca pôdu pod nohami.
Z húfu ľudí sa počas zápalistého rozhovoru nenápadne oddelila Kate a pomaličky sa približovala ku Cooperovi. Keď  dopovedal posledné slovo, prudko vyrazila smerom k nemu, pričom spod vesty vytiahla pištoľ, ktorú mal pri sebe jeden z násilníkov. Razantne mu ju priložila k spánkom a zúrivo zasyčala.
-	Ja nebudem nič znášať a ostatné ženy taktiež! Radšej zdochnem v džungli ako slobodný človek než žiť ako handra o týždeň dlhšie!
Cooper sa zdanlivo pokúšal namietať, snažiac sa otočiť hlavu, no prítlak pištole k jeho spánkom bol taký silný, že sa k tomu nakoniec neodhodlal.
-	V poriadku, ako myslíte! – vyriekol chladne. – Sami ste si vybrali! – urobil opatrný krok dozadu a potom vyspätkoval k svojim ľuďom. – Čoskoro to všetci oľutujete!
Než mu ktokoľvek stihol na to odpovedať, z barakov, kde sa zdržiavali väznitelia, sa náhlivým krokom vyrútilo vyše desať postáv. Boli to pasažieri, ktorí ešte pred krátkym časom spolu s nimi ležali na chladnej zemi pod namierenými samopalmi nenávidených strážcov. Teraz sa víťazoslávne na nich zaškerili a rýchlym tempom jeden po druhom zakrátko mizli v džungli. Posledný sa na okamih zastavil, usmial sa a zamával akoby na rozlúčku. Vzápätí sa aj on stratil.
-	Tak, a tu to máte! Som zvedavý, ako by ste ich chceli presvedčiť, aby tu s vami zostali, - vyštekol posmešne LeRoy na Cooperovu adresu. – Nepochybujem o tom, že zobrali so sebou všetko, čo sa len dalo. A za to môžeme ďakovať len vám, vy idiot!
LeRoy nestihol dokončiť poslednú vetu, keď sa zvyšní pasažieri ozlomkrky vyrútili smerom k barakom. Každému bolo jasné, že ak chce v pralese prežiť, potrebuje mať aspoň základné prostriedky na prežitie. Vzájomná dôvera a spolupatričnosť vplyvom posledných udalostí ostali zašliapané pod nohami davu, na čele ktorého sa drali Cooper a jeho kumpáni. 
Priestor pri prístrešku sa za okamih takmer vyprázdnil.
Dornič natočil hlavu a konečne si obzrel LeRoya. Hlas skutočne zodpovedal jeho veku. Bol vysoký asi ako on. LeRoyove nakrátko ostrihané vlasy sa trblietali sivým leskom. Súmerný nos, jasný zrak a pevná brada mu dodávali výraz učenca. Tento zjav bol však v ostrom kontraste s jeho klenutou vyšportovanou hruďou a mohutným bicepsom, ktorý sa mu rozlieval po pažbe samopalu. LeRoy pôsobil zaujímavo i záhadne zároveň.
Ten ešte okamih sledoval bláznivý dav, vyčíňajúci obďaleč, no zakrátko obrátil pohľad smerom ku Dorničovi. 
-	Prečo ľudská dôstojnosť zakaždým ustupuje pred pudom prežitia? Dá sa to chápať ako dôkaz existencie našich opičích predkov?
-	Pochybujem. Opice nezabíjajú z roztopaše ani pre radosť, - pokrútil hlavou Dornič. – Ale chcel by som  sa vám poďakovať. Neviem si predstaviť, čo by so mnou bolo, keby nie vás.
-	Mne neďakujete, priateľu. Aj oni stáli na vašej strane, - kývol hlavou smerom za Dorničov chrbát.
Ten si až teraz uvedomil, že okrem  nich je tam ešte niekoľko osôb. Kate stála pri dvoch mŕtvych strážcoch, tuho zvierajúc mladú aziatku v náručí. Jej sklenený pohľad neprítomne sledoval neďaleký šalejúci dav. Vedľa nich sedela na zemi druhá letuška s hlavou zaborenou v dlaniach. Bolo počuť, ako ticho vzlyká. Hneď vedľa Dorniča stál muž, ktorý nabádal všetkých na zmierenie. Bol v stredných rokoch, s okrúhlou tvárou a jemnými fúzikmi. V rukách zvieral samopal druhého väzniteľa. Hneď za ním kľačala jeho žena, so slzavými očami si pritískajúc k hrudi obe ich deti, asi sedemročné dievčatko a trinásťročného chlapca.
-	McGinnis, - predstavil sa jednoducho a vystrel pravicu.
Dornič mu ju mocne zovrel. Zasiahlo ho dojatie. Spoza nich vykročil postarší pán.
-	Ja som Carl Forbes,  - aj on natiahol pravicu. – V živote som už zažil všeličo, ale toto ešte nikdy. Ďakujem vám, pane. 
-	Niet začo... – sotva počuteľne zamrmlal Dornič. Náhle prejavy vďaky a uznania ho ochromili omnoho viac, ako nedávne výčitky a hana.
-	Ale áno. Viete, celý život som bol požiarnikom. Častokrát sme asistovali polícii i armáde, takže som videl množstvo profesionálov v akcii. No ešte nikdy doposiaľ som nevidel neskúseného mladíka s tak obrovskou chladnokrvnosťou a odvahou.
-	Dovoľte, aby som vám aj ja potriasol rukou, - LeRoyov hlas znel nenútene, akoby sa práve stretli niekde v Londýnskom pánskom klube. – A volajte ma Gérard, - dodal s úsmevom.
-	Ja som Michal.
-	Michal? – LeRoy vykrúcal ústami snažiac sa napodobniť Dorničovu výslovnosť, - Je to ako Michael, však?
-	Áno.
-	Dosť ťažko sa to vyslovuje. Môžem vám hovoriť radšej Michael? 
-	Zaiste.
-	Odkiaľ ste?
-	Zo Slovenska a vy?
-	Ja pochádzam z južného Francúzska. Provensálsko. Poznáte to?
-	Len z počutia.
-	Keď sa odtiaľto dostaneme, musíte ma prísť navštíviť. U nás je nádherne.
Medzitým zúrivosť davu mierne poľavila a zakrátko sa takmer utíšila. Nad hlavami všetkých sa rázne niesol Cooperov hlas.
Dornič a jeho spoločníci spozorneli. Cooper všetkým dohováral, a zároveň vydával pokyny. Masa ľudí inštruovaná ním a jeho ľuďmi zakrátko začala javiť známky organizovanej spoločnosti. Vybraní ľudia prehľadali chatrče, roztriedili nájdený materiál a dali ho do úschovy ďalším vybraným osobám. Cooper stanovil organizáciu pochodu a rozčlenenie cestujúcich do skupín. To všetko sa udialo v pomerne krátkom čase, takže všetci boli čoskoro pripravení na pochod pralesom.
-	Ten chlapík má organizačný talent, - vyriekol Forbes.
-	Nepáči sa mi, - zahundral LeRoy.
-	Ale talent má, to treba uznať, - trval na svojom starý požiarnik.
LeRoy iba pokrčil ramenami a naklonil sa nad mŕtvymi. Šikovne ich prehliadol a z vreciek povyberal všetky drobnosti, ktoré sa im mohli hodiť. Okolo pásu si previazal opasok so zásobníkmi a druhý podal Dorničovi.
-	Myslím, že nikto nebude namietať, ak toto zverím do úschovy vám.  A vy, - obrátil sa na McGinnisa, -  si vezmite toto.
Do otvorenej dlane mu vložil dva plné zásobníky.
-	Dúfam, že s tým viete narábať!
-	Nie veľmi, - McGinnis odvetil neisto.
-	Čiže vôbec, - uškrnul sa LeRoy. – Ale zato ešte nedávno ste sa tvárili bohovsky suverénne. Mal som dojem, že ste sa s tou zbraňou narodili.
-	Vysmievate sa mi?
-	Nie. Božechráň, - poklepal ho po ramene. - To bolo uznanie. Pozrite sa, ukážem vám to.
LeRoy sa pustil do vysvetľovania. V krátkosti mu predviedol činnosti zbrane, načo si to McGinnis aj niekoľkokrát prakticky vyskúšal. Práve skončili, keď sa dav pohol. Pasažieri, vedení Cooperovými inštruktormi, jeden po druhom vnikali do džungle v mieste, kde zmizla predchádzajúca skupinka.
Cooper ľudí chvíľu sledoval, povzbudzoval a ubezpečoval ich o úspechu. Zdalo sa, že je pre všetkých požehnaním.
-	Možno nie je až taký zlý, - trasúcim sa hlasom sa ozvala McGinnisova manželka. – Vyzná sa. Mali by sme sa k nim pripojiť!
-	Je to obyčajná sviňa, - precedila cez zuby Kate.
-	Ale pripojiť by sme sa k nim mali, - súhlasne pokýval hlavou Carl Forbes. – Sami neprežijeme.
Akoby Cooper počul, že o ňom je reč, pohľadom skĺzol na ich malú skupinku. Chvíľu na nich meravo hľadel, no potom sa od svojich ľudí odlepil a namieril si to rovno k nim. Pár krokov pred nimi zastal.
-	Napriek tomu čo sa stalo, mali by sme sa držať pohromade.
-	To je pravda, - súhlasil LeRoy. – Pripojíme sa na koniec radu. Je lepšie vás mať na očiach ako za chrbtom.
-	Čo tým chcete povedať?
-	Nič viac, nič menej. Ktorým smerom chcete ísť?
-	Na severovýchod.
-	A potom?
-	Čo potom?
-	V priebehu niekoľkých dní ľudia nebudú vládať, tú trošku potravín, čo ste našli, zakrátko minieme. Čo bude potom?
-	Na to sa opýtajte toho tu! – chladne odvetil kývnuc bradou smerom k Dorničovi.
-	Spomínali ste nejakú pomoc. Kedy predpokladáte, že by mohla doraziť?
-	Neviem presne, ale som presvedčený, že to bude čoskoro! – posledné Cooperove slová zneli zlovestne. Vrhol na Dorniča ešte ostrý pohľad, zvrtol sa na opätkoch a náhlivým krokom sa vzdialil.
LeRoy za ním sústredene hľadel. Zdalo sa, že tuho uvažuje.
-	Budú nás prenasledovať! – vyriekol úsečne.
-	Dostihnú nás? – s obavou hlase sa ozval McGinnis.
-	Určite.
-	Myslíte, že Cooper s tým počíta? – Dorničov hlas znel duto. Uvedomoval si, že nič ešte neskončilo.
-	Predpokladám to.
-	Prečo sa o tom nezmienil?
-	Ak to myslí čestne, tak preto, aby nešíril paniku. So splašeným stádom sa veľmi ťažko napreduje.
-	Ako ste to mysleli tým, že ak to myslí čestne? – opäť so ozval McGinnis.
-	Neviem. Niečo mi na ňom nehrá. Každopádne buďte opatrní!
-	Buďte? – zvolala Kate.
-	Áno, buďte. My s Michaelom tu nejaký čas počkáme. Pokúsime sa zahladiť stopy, prípadne, ak sa bude dať, pripravíme nejaké pasce. Každopádne musíme spomaliť postup prenasledovateľov.
-	Ostaneme s vami, - vyhŕklo z nej.
-	To nemôžete. Urobíme, čo sa bude dať a budeme utekať za vami. Bude to veľmi náročné!
-	Tak to sa už neuvidíme, - hlesla sotva počuteľne, pričom Dorniča takmer prevŕtala pohľadom.
-	Ak sa neprihodí niečo nepredvídané, tak môžete vziať na to jed, že sa uvidíme!
-	Nie, - tuhšie zovrela dievča a sklonila hlavu k svojej kolegyni. – Sandra, vstávaj! Poď! – ľavou rukou jej opatrne pomohla vstať a všetky tri sa pustili k ostatným pasažierom. Ani raz sa neobzreli.
-	Veľa šťastia, - McGinnis im obom podal ruku a so svojou rodinou nasledoval trojicu žien.
-	Neviem, čo máte za lubom, no nech vám to vyjde! – Carl Forbes poklepal LeRoya po ramene. 
Netrvalo dlho a všetci sa stratili v nekonečnej zeleni rozľahlej džungle. Osameli.
-	Nemáte mi za zlé, že som vás do toho zatiahol? – LeRoy mrkol očkom na zamysleného Dorniča. 
-	Nemyslím. Skôr naopak. Ja som do toho zatiahol vás.
-	Dobre. Poďme sa teda pozrieť, čo nám tu ostalo, - LeRoy sa náhlivým krokom pustil k vyrabovaným chatrčiam.
-	Počkajte! – zvolal za ním Dornič.
LeRoy zvedavo zastal.
-	Čo tým mala Kate na mysli?
-	To, že sa už neuvidíme?
-	Áno. Vyslovila to tak zvláštne, akoby nás z niečoho podozrievala.
-	Zrejme si myslí, že zmizneme do džungle inou trasou. Únoscovia budú prenasledovať hlavnú skupinu, zatiaľ čo my si zvýšime šance na záchranu.
-	Prečo? – Dornič ostal zaskočený.
-	Pozrite sa na to jej očami. Dvaja dobre stavaní, možno aj nebojácni muži, slušne vyzbrojení...
-	Na to by som nikdy nepomyslel, - zašeptal.
-	Vy možno nie.
-	Máte to vari  v úmysle? – spozornel Dornič.
LeRoy sa krátko zasmial a pokročil smerom k nemu. 
-	Verte mi, že keby som chcel odtiaľto iba zmiznúť, už dávno by som to urobil.
Na okamih sa zasekol.
-	Skôr, ako ste zložili tých pajácov. Príležitostí bolo k tomu viac než dosť. 
Skúmavo sa na seba zahľadeli. Dornič si uvedomil, že o ňom v podstate nič nevie. V najhoršom ho síce podržal, no tieto silácke reči sa mu veľmi nepozdávali.
LeRoy sa bez slova zvrtol na opätku. Chvíľu pozoroval jeho siluetu, no zakrátko vyrazil za ním. 
Hlavný barak bol takmer prázdny. V rohu na prašnej hlinenej podlahe ležali pohodené dve kovové postele, tretia bola oproti nim vkliesnená medzi rozštiepený stôl a stoličku. Scenériu dotváralo niekoľko kôpok nepoužiteľného smetia, jemný prašný opar, ktorý rozvírili neúprosní návštevníci a príšerný zápach.
-	Zdá sa, že vzali naozaj všetko, - sám pre seba zahundral Dornič.
LeRoy nereagoval. Urobil pár krokov smerom do stredu miestnosti, čupol si a pozorne si obzeral každý detail. Zrakom opísal kruh a nakoniec spočinul na Dorničovej tvári. Ten si, obdobne ako on, obzeral bezútešnú miestnosť viac, ako by si zaslúžila. 
-	Hľadáte niečo konkrétne? – s miernym napätím v tvári vyzvedal LeRoy.
-	A vy?
-	Hm, priznám sa, že áno. No neodpovedali ste mi.
-	Uvažujem nad chlapíkom, ktorý vyliezol z tejto diery ako posledný.
V LeRoyových očiach sa blysol sotva postrehnuteľný záblesk. Dornič pokračoval.
-	Jeho kumpáni vyliezli von, načo takmer vzápätí smrteľne zasiahnutí padli na zem. No posledný z nich trčal vo vnútri ešte ďalších minimálne desať minút. Keď vyliezol na denné svetlo a zočil, čo sa v tábore deje, zmeravel od prekvapenia. Bol zjavne zaskočený!
-	Tých desať minút by som skrátil na tri, ale inak to sedí. Vyplýva vám z toho niečo?
-	Zaiste! V čase streľby ten chlap nemohol byť v tejto miestnosti. Cez ohromné škáry medzi brvnami by musel aj slepý vidieť, že niečo nie je v poriadku.
-	A?
-	Iné dvere sem nevedú a vzhľadom na jeho prekvapenie pochybujem, že dnu skákal cez okno.
-	Takže bol tu, ale zároveň tu nebol!
-	Správne.
LeRoy sa zodvihol a niekoľkými rýchlymi skokmi pobehol do rohu miestnosti, kde boli pohodené kovové postele. Tam si opäť pokľakol a skúmavo sa zahľadel na podlahu. Počas posledného úkonu si pripravil zbraň k streľbe. 
Prehliadka mu netrvala dlho. Po niekoľkých sekundách zodvihol hlavu, jemne ňou pokýval a mlčky ukázal prstom smerom na zem.
Dornič si priložil pažbu samopalu k ramenu a mieriac na miesto kam smeroval LeRoyov ukazovák, sa k nemu pomaly presunul.
Čo najtichšie odsunuli obe postele od steny, kde medzi jemne upadajúcim prachom uzreli sotva badateľné kúsky dosák. Francúz z nich ľavou rukou opatrne očistil jemnú vrstvu prachu a pred nimi sa objavil neveľký drevený poklop.
Dorničov spoločník sa mierne narovnal a ukazovákom mu pokynul, aby nadvihol nenápadný vchod do podzemných priestorov. Ten neváhal, vrazil čepeľ ukoristeného noža do škáry, nadvihol poklop a odhodil ho nabok. Vzápätí mierne odskočil, sledujúc LeRoyove prudké výpady s namiereným samopalom do útrob tmavej diery. Pre istotu nadvihol zbraň, no to sa už Francúz uspokojene vystrel.
-	Vzduch je čistý!
Dornič sa naklonil nad otvorom.
-	Obyčajná diera, - komentoval jeho obhliadku LeRoy. Bola to neveľká, do zeme vykopaná jama o rozmeroch dvakrát tri metre. Vo vnútri videl množstvo fliaš plných akejsi tekutiny, pravdepodobne miestneho alkoholu, zopár zbraní, niekoľko drevených debničiek, konzervy a obrázky prsnatých žien.
-	Páchne tu ešte viac ako hore v chajde, - Dornič sa s odporom zodvihol a znechutene si odpľul. – Sú tam aj nejaké zbrane...
-	A nie hocaké..., - LeRoy skočil dovnútra. Chvíľu sa s čímsi hlasito lomcoval a s ťažkým fučaním opatrne vyložil do prachu jednu z menších drevených debničiek.
-	Čo je to?
-	Presne to, čo potrebujeme. Akoby to tu na nás čakalo.  
Dornič vypáčil vrchnú dosku a prekvapene zhíkol
-	Granáty?
-	Keby boli na sklade míny, bolo by to lepšie. No postačí aj to. Dokážete to odniesť?
Dornič jemne nadvihol debničku. Bola pomerne ťažká.
-	Ako ďaleko to chcete vláčiť?
-	Minimálne kilometer.
-	A maximálne?
-	Koľko budeme vládať.
-	Hádam to nejako zvládnem...
-	Fajn, tak priložím ešte jednu, - skôr než Dornič stihol niečo namietať, jeho hlava zmizla v šere otvoru. Zakrátko, opäť fučiac, vyložil na zem ďalšiu debničku.
-	Slúžili ste v armáde? – LeRoy mu podal neveľký vak.
-	Čo je to?
-	Zopár konzerv. Zídu sa.
-	Obávam sa, že s týmto všetkým sa ďaleko nedostaneme.
-	Budeme musieť, - chvatne zatvoril poklop a rukami naň nahrnul prach. Potom sa spokojne poobzeral a vrhol pohľad na svojho spoločníka.
-	Neodpovedali ste mi.
-	Čo také? – Dornič naň nechápavo zazeral.
-	Slúžili ste v armáde?
-	Hej.
-	Koľko rokov?
-	Jeden.
-	Hm, základná služba, však?
-	Áno.
-	Dobre. Takže teraz, ak nebudete mať nič proti tomu, budem nás oboch komandovať. Predsa len mám...
-	Pre mňa za mňa, komandujte, len odtiaľto čím skôr zmiznime!
-	Fajn, počkajte, - LeRoy zahriakol Dorniča vidiac ako sa pasuje s debničkou. – Vyhoďte si to na plece. Takto sa vám pôjde omnoho ľahšie.
Prešli len krátky úsek medzi chatrčami a okrajom divočiny a Dornič už nevládal. Drevená škatuľa ho nepríjemne tlačila a z kroka na krok pociťoval v ramene vzrastajúcu bolesť.
Ponorili sa do jemného šera džungle. Podvedome sa túžil obzrieť, no nepríjemný náklad mu to neumožňoval a zastaviť sa nechcel. Snažil sa nemyslieť na nič. Kráčal tesne za LeRoyom, pričom nespúšťal zrak z jeho podrážok. 
Spleť zelene ich pohlcovala stále viac a viac. Išlo sa im pomerne ľahko, pretože cesta pred nimi bola vyšliapaná dobrou stovkou unikajúcich pasažierov. Dornič počítal kroky a po päťdesiatke, ťažko stonajúc, opatrne zložil debničku z pleca. Jeho spoločník pred ním sa zastavil a karhavo naň zavolal:
-	Poďte, nemáme veľa času!
-	Je to ťažké!
-	Máte ešte jedno rameno, tak ich striedajte! Len, preboha, nestojte! Každú chvíľu sa môže ktosi objaviť!
Dornič dobre vedel, že hovorí pravdu, preto sa opäť s ťažkým povzdychom zohol a uložil si debničku s granátmi na druhé plece. Zhlboka dýchajúc zaťal zuby a vykročil. Bolo to stále lepšie, ako bezbranne čakať, kedy ho opitý strážca počastuje dávkou zo samopalu.
Išli čosi vyše pol hodiny, keď konečne LeRoy zastal. Zložil svoju debničku a chvíľu sa bolestivo naťahoval. 
-	Fuj, to bola fuška.
Dornič opatrne uložil náklad pred seba na zem a spýtavo sa naň zahľadel.
-	Zostaneme? – vyzvedal s nádejou v hlase. Nosenia mal už plné zuby.
-	Áno. Zdá sa, že toto miesto je vhodné pre náš zámer. Tu umiestnime prvú skupinu granátov.  
-	Ako si to predstavujete?
-	Jednoducho. Granáty umiestnime do zeme vedľa seba a cez poistky pretiahneme tento kúsok motúza, - LeRoy vytiahol z náprsného vrecka neveľký kotúč, ktorý objavil v diere pod chatrčou, a dôležito ním začal gestikulovať.
-	Koniec motúza umiestnime na niektorý z okolitých kríkov, ktorý ale pred tým zohneme k zemi. Cez našu autostrádu natiahneme ďalší kúsok povrazu, ktorý bude spúšťačom celého mechanizmu. Nakoniec vyberieme poistky a budeme fujazdiť, ako sa len bude dať.
-	Čo potom?
-	Ako čo? Prídu naši prenasledovatelia, ktorí, v predstave lacnej koristi, sa budú za nami hnať bez akejkoľvek opatrnosti. Jeden z nich určite zavadí o motúz, natiahnutý naprieč cestičkou, a uvoľní ohnutý konár stromu. Ten sa vymrští k oblohe a vytiahne poistky z granátov...
-	Nemal som na mysli práve toto.
-	Čo teda? - Francúz sa nervózne zahľadel smerom, odkiaľ prišli.
-	Koľko granátov tu chcete uložiť?
-	Asi päť. Viac nemá zmysel.
-	Ostatné budeme vliecť ďalších pár kilometrov, kde s nimi naložíme obdobne ako teraz, však?
-	Zaiste, - LeRoy spozornel. – Nepozdáva sa vám to?
-	Pravdu povediac, nie veľmi.
-	Použijeme vaše granáty...Budete to mať o čosi ľahšie.
-	Nejde o to.
LeRoy sa sústredene zahľadel na svojho spoločníka, ktorý pokračoval:
-	Ak naša pasca úspešne vykoná to, čo od nej očakávame, vyradí z činnosti iba niekoľkých prenasledovateľov.
-	A to vám nestačí?
-	Budú pozornejší a ďalším možným nástrahám venujú zvýšenú pozornosť.
-	To už je vec náhody, ktorú môžeme do značnej miery ovplyvniť.
-	My sa náhodou nemôžeme riadiť! My ich musíme zastaviť!
-	Chcete to sem azda uložiť všetko? – Francúz kývol hlavou smerom  na debničky.
-	Zaiste. Mali by sme byť dôslednejší! Na našej strane je moment prekvapenia a ten musíme využiť na sto percent.
-	Lenže, ak táto pasca zlyhá, potom ich už nič nezastaví...
-	Viem. Preto použijeme ešte jeden mechanizmus.
-	Čistý nezmysel.
-	Mechanizmus, ktorý v žiadnom prípade nezlyhá.
LeRoy na chvíľu onemel. Zamračene ho sledoval a sotva počuteľne vyhŕkol:
-	To jest..?
Dornič zodvihol ruku a vzdorovito zaťal v päsť. 
-	Tento mechanizmus nezlyhá, -  poznamenal pochmúrne.
Keď videl, že LeRoy doslova stratil reč, akoby na ospravedlnenie dodal:
-	My im neujdeme a vy to veľmi dobre viete!
-	Povedzte, priateľu,  - LeRoy sa konečne zmohol na slovo. - Čím sa to vy vlastne živíte? Dúfam, že nie ako masový vrah?
-	Odsudzujete moje konanie? Je správnejšie podvoliť sa hrubej sile a nechať sa ako naivné teľa komandovať, terorizovať a nakoniec ako štvaná zver len tak odbachnúť? – zvolal podráždene Dornič. – Zdá sa vám nemorálne, že sa chcem brániť rovnako agresívne ako tí, ktorí sa usilujú o naše životy? Nakoniec, kto im káže, aby nás prenasledovali?!
-	Pokojne, pokojne. Nič vám predsa nevyčítam.
-	Naozaj? A čo poznámka o mojom zamestnaní?
-	Nemyslel som to vážne. Na tomto podujatí sa predsa zúčastňujem rovnakým dielom ako vy a tým istým dielom preberám aj zodpovednosť za to, čo sa stane alebo môže stať.
-	Fajn. To veľmi rád počujem. Neviem, ako vy, ale ja nemienim utekať pred hordou smradľavých a krvilačných polodebilov a hrať hru, ktorú mi vnútia.
-	V poriadku, - LeRoy mierne zodvihol ruky, akoby sa vzdával. – Končíme debatu a pripravíme to tu čo najlepšie a najrýchlejšie. Naše životné postoje si môžeme vysvetľovať aj neskôr.
Takmer celý čas pracovali mlčky. Napäto počúvali zvuky džungle, ktoré boli dopĺňané iba ich vlastným dychom a občasnými krátkymi pokynmi. Minúty ubiehali a napätie v ich dušiach sa z okamihu na okamih zvyšovalo. LeRoy dokončil jednoduchý spúšťací mechanizmus, dvakrát ho vyskúšal a dôkladne zaistil. Hneď na to pribehol na pomoc svojmu spoločníkovi, ktorý v metrových vzdialenostiach umiestňoval granáty pozdĺž cestičky. Navzájom ich ešte popriväzovali a spoločne zahladili stopy. Nakoniec čo najopatrnejšie povyťahovali poistky z granátov.  
-	Ešte ručné ovládanie! – Dornič pristavil LeRoya, ktorý sa chystal opustiť nebezpečné miesto.
-	Naozaj tu chcete ostať trčať?
-	Musím.
-	Nechápem prečo!
-	Dajte mi, prosím vás, ten povraz.
-	Nebláznite, človeče, - LeRoy pevne zovrel v dlani neveľké klbko. – Nemá zmysel zo seba robiť hrdinu.
-	Mám na to hneď niekoľko dôvodov, - Dornič natiahol ruku smerom k Francúzovi a násilne mu vytiahol klbko špagátu z ruky. Vrhol sústredený pohľad smerom, odkiaľ mali prísť prenasledovatelia, a pustil sa do finálnej práce.
-	Zdôveríte sa mi s vašimi dôvodmi?
-	Ak vás to zaujíma... – mierne naklonený, opatrne odvíjal špagát, pomaly ustupujúc po cestičke. Po dvadsiatich piatich metroch motúz skončil. Tam ho priviazal o neveľké drievko, ktoré malo slúžiť na pohodlné uchopenie odpaľovacieho zariadenia.
LeRoy medzitým starostlivo zamaskoval motúz, ktorý sa tesne nad zemou ťahal rovno k Dorničovi, pripravujúcom si ležovisko za bujným krom s veľkými listami. 
-	Naše dielo je dokonané, - Francúz sa narovnal a pozorne sa zahľadel na svojho spoločníka. – Teraz môžeme pokojne pokračovať v našom...
-	Budete stáť na ceste, alebo sa ukryjete ku mne? – Dornič ho nevyberane prerušil a kývol hlavou smerom k sebe.
LeRoy pokrútil hlavou a učupil sa na druhej strane chodníka.
-	Povedzte mi, synak, čím to je, že vaša generácia je taká neúctivá k nám starším? – slová vyriekol šeptom, polovážne, no Dornič akoby to nepostrehol, pretože jeho odpoveď znela nanajvýš vážne.
-	Prepáčte, ale ja nedelím ľudí na starších a mladších, ale na múdrych a hlúpych, na zodpovedných a nezodpovedných, na ľudských a neľudských.
-	Mám to chápať tak, že som hlúpy, nezodpovedný a neľudský?
-	Nie. Pred chvíľou ste boli veľmi neopatrný a ja som považoval za potrebné vás na to upozorniť. Nič viac.
-	To hovoríte vy?
-	Nepozdáva sa vám to?
-	Čoby, len ma trochu udivuje, že to hovorí človek, ktorý si ľahne rovno pred hlavne prenasledovateľa a to ešte vo vzdialenosti, kde ho pokojne môžu zasiahnuť črepiny z granátov.
-	Ja som to začal, ja to aj dokončím. Podobná príležitosť už nebude.
-	A čo ak náš mechanizmus nebude fungovať? Čo ak sa pred vami objaví protivník a vy ho nebudete môcť zastaviť inak ako samopalom?
-	Kocky sú hodené, - odvetil Dornič ponuro. – Nikdy neutekám. Aj keby ma to malo stáť život.
-	Vy ste mi poriadne zaťatá osoba, - LeRoy si rukávom prešiel spotené čelo a na chvíľu odvrátil zrak od miesta, kde očakávali príchod prenasledovateľov. – To sú všetky vaše dôvody?
-	Ten najhlavnejší dobre poznáte.
-	Akosi si nespomínam...
-	My by sme im možno ušli, ale tie ženy a deti sotva. Ak ich dostihnú, všetkých ich zabijú a to by som si nikdy v živote neodpustil.
-	To hádam nie. Ako ste k tomu došli?
-	Mám na to svoje dôvody.
-	Nechcete sa mi s nimi zdôveriť?
-	Teraz nie. Nie je na to vhodná chvíľa. Neskôr...
-	Hm, ak to vôbec prežijete, priateľko.
Dornič na poslednú poznámku nereagoval, iba jemne ohrnul spodnú peru. Pozorne skontroloval svoju zbraň a pripravil si zvyšné dva zásobníky.
-	Zdá sa, že ak sa chcem dozvedieť vaše tajomstvo, nič iné mi neostáva, iba pomôcť vám zostať na žive! – LeRoy preskočil ku Dorničovi na druhú stranu a dôrazne dodal.
-	Budem od vás zhruba tridsať metrov vpredu a štyridsať naľavo od chodníka. V prípade, že sa pustí mela, tým smerom nestrieľajte! Nerád by som mal dieru v zátylku.
-	Ostávate? – prekvapene vyhŕklo z Dorniča.
-	Vy máte svoje dôvody a ja zas svoje, - Francúz sa zaškľabil a zmizol za zeleným závojom džungle. Chvíľu ho ešte počul ako sa prediera porastom, načo zvuky stíchli.
Dornič osamel. Na okamih zavrel oči a započúval sa do zvukov prírody. Hrôzostrašný svet násilia a nenávisti, to zvrátené dielo človeka, akoby tu v tomto momente stratilo svoj dosah. Tu bol človek slabý a krehký, bol závislý na dobrej vôli džungle a jej obyvateľov.
Až teraz si detailne uvedomil zvuky divočiny prichádzajúce k nemu zo všetkých strán. Vtáčie trilkovanie všetkých zvukových odtieňov, pišťanie opíc, či škrekot neznámych tvorov svedčili o rušnom a nespútanom živote. Bol cudzincom v prostredí, ktoré mu každým okamihom prinášalo nové prekvapenia.
Čosi prebehlo po jeho ľavej nohe a zastavilo sa tesne pod zadkom. Opatrne sa obzrel. Pavúk, veľký ako dlaň, sa nehybne uvelebil na jeho nohaviciach. 
Dornič na okamih zneistel. Krátky úľak, ktorý mu preletel mysľou, zahnal do najtemnejšieho kúta. Nesmel sa poddávať emóciám, no podobného tvora doposiaľ ešte nevidel, preto vážnosť situácie nedokázal zhodnotiť realisticky. 
-	Len aby teraz neprišli prenasledovatelia, - náhle mu preblesklo hlavou. Mrkol smerom na chodník. Bol prázdny. Pravou rukou opatrne uchopil jeden zo zásobníkov a opatrne sa natočil v páse. Rozhodol sa radšej zbaviť dotieravca, ako tŕpnuť, kedy ho uštipne.
Pavúk bol preč. Napätie v jeho vnútri mierne povolilo. Bezradne si uvedomil, že aj keby sa im podarilo zbaviť všetkých prenasledovateľov, pred divočinou a jej nástrahami uniknúť nedokážu. 
Čakanie sa predlžovalo. Vysoká vlhkosť bola rovnako neznesiteľná za pochodu ako v ľahu. Pot mu cícerkom stekal po tvári, takže nadobudol pocit, akoby práve vyšiel zo sprchy. Z nosa mu kvapkali drobné kvapôčky a jemne ofrkávali predpažbie samopalu. Už sa neutieral. Nemalo to žiaden zmysel. 
Myšlienkami zaletel k svojmu spoločníkovi. Z miest, kde by sa mal zdržiavať, nebolo počuť žiaden zvuk. Určite sa teraz tak ako on varí vo vlastnej šťave, ukrytý za niektorým z okolitých mohutných stromov.  LeRoy sa mu javil ako čudák. Bol od neho o dosť starší, no napriek tomu sa chvíľami nechal ovplyvňovať ako mladý ušiak. A to všetko bez zjavnej známky nejakej urážky či nactiutŕhania. V istých okamihoch dokonca pôsobil dojmom, akoby sa skvele zabával. Na rozdiel od videohier však obaja mali iba po jednom živote.
Čas postupne strácal rozmer. Nemennosť okolitej scenérie a zvukov vytvárali dojem nekonečnej večnosti. Okamih pred tým bol ten istý, ako okamih potom. Dorničova nervozita sa pozvoľna otupovala a ustupovala jemnému flegmatizmu. Keď sa už zdalo, že žiadni prenasledovatelia nejestvujú, zvuky v divočine sa zmenili. Bol to iba slabý odtieň, no ihneď ho zaregistroval. Čas opäť plynul.
Obe dlane si utrel do rukávov, chvatne si pretrel čelo a ľavou rukou pevne zovrel drievko so šnúrkou.
Cez chodník viselo množstvo porastov, ktoré utekajúci pasažieri ohli alebo polámali. Sotva videl na dvadsať metrov.
Konečne začul jasné zvuky. Spočiatku jemný šelest silnel a postupne rozoznával aj jednotlivé kroky. Smerom k nemu kráčalo niekoľko desiatok ľudí. Šli mlčky a náhlivo. 
Odrazu mu mysľou preletela pochybnosť. Čo ak to nie sú prenasledovatelia, ale záchrancovia? Čo ak zabijú nevinných ľudí? Ľudí, ktorí im prišli pomôcť? Strach a vzrušenie, ktoré sa ho silnejúcimi krokmi zmocňovalo, vystriedali výčitky a neistota. Je naozaj správne urobiť to, čo naplánovali? Kde je hranica adekvátnej obrany?
V štrbine medzi porastom sa objavila tmavozelená vesta. Na okamih zmizla, načo sa opäť objavila. Uzrel mačetu i ruku, ktorá ju držala. Zakrátko sa objavila tvár muža, kráčajúceho na čele sprievodu. Bola špinavá, zarastená a v jej výraze dominovala krutosť. Bolo tam však  ešte čosi, no v tej chvíli svoju pozornosť venoval niečomu inému. Muž na čele práve prešiel miesto, kde umiestnili spúšťací mechanizmus.  Pevnejšie zovrel motúz a pritlačil sa k zemi. Počítal jednu sekundu za druhou, no explózia neprichádzala. Ruka, zvierajúca odpaľovacie zariadenie, mu postupne drevenela. 
Zodvihol hlavu a uprene sa zahľadel na muža kráčajúceho na čele. Bol už blízko. Za ním sa nejasne črtali ďalšie postavy. 
Oči sa im odrazu stretli. V krátkom okamihu uzrel v jeho očiach prekvapenie i zdesenie naraz. Chlap stihol ešte krátko vykríknuť a zodvihnúť zbraň, keď ohnutý strom s motúzom prudko vyrazil smerom k oblohe. Nasledovala mohutná explózia. Bola omnoho ničivejšia, ako si Dornič vôbec dokázal predstaviť. V ušiach mu zaľahlo a do nosa sa mu votrel nepríjemný štipľavý zápach síry. Vzápätí v džungli zavládlo priam hrobové ticho.
Ohlušený opatrne nadvihol hlavu. Chodník, ktorý stovka ľudí vyšliapala krížom cez prales, sa na nepoznanie zmenil. Tlaková vlna rozgniavila okolité porasty, takže sa mierne rozšíril a presvetlil. Na bývalej cestičke, kam len jeho zrak dovidel, ležali nehybné telá. Zdalo sa, že prenasledovatelia boli porazení. Dornič však tomuto zdaniu nemienil podľahnúť. Počas svojho života sa už stihol presvedčiť, že nič nie je dokonalé. Toto nemohol byť  koniec. Bolo by to až príliš ľahké.
Skontroloval svoju zbraň, zalícil smerom na chodník a odistil. Čakal. Nevedel presne na čo, no určite vedel, že na mieste, kde sa nachádzal, bol dobre ukrytý a mal skvelý prehľad o priestore pred sebou. Vôbec nemal v úmysle vytŕčať sa na chodníku a nechať sa odstreliť ako nejaké sopľavé decko.
Ticho, ktoré nastalo po explózii, pretrvávalo. Počul iba vlastný dych. Nadobúdal presvedčenie, že ho podľa neho musí byť počuť na kilometre ďaleko.
Odrazu sa kdesi na druhom konci ozvali výstrely. Najprv ojedinelo, potom zopár krátkych dávok. a opäť ticho.
„LeRoy“ – pomyslel si, no ani sa nepohol. Každú chvíľu očakával, že sa z druhého konca vynorí zvyšok prenasledovateľov. 
Jeho sústredený zrak zachytil akýsi pohyb. Nepatrný, ale pohyb. Jedno z nehybne ležiacich tiel sa pohlo. Najprv iba jemne, no napokon sa muž s hlasným povzdychom prevalil na chrbát. Dornič zneistel. Železná logika mu našepkávala, že by ho mal doraziť. No svedomie ho prehováralo, aby mu šiel pomôcť.
Muž sa jemne nadvihol na lakti , druhou rukou si držiac brucho. Bol pomerne mladý. Hnedé kučeravé vlasy mal zopnuté do vrkoča. Tvár mu nebolo dobre vidieť, pretože bola skrivená v bolestnom úškľabku. Mal ho na muške, stačilo len stlačiť spúšť. Nedokázal to a bol si istý, že to nedokáže ani neskôr. S takouto eventualitou vôbec nerátal. Cítil sa zaskočený.
Z ničoho nič sa naľavo od chodníka ozval krátky šelest a vzápätí sotva desať krokov od neho vybehla na chodník postava. Okamžite ju spoznal. Bol to muž, ktorý ešte nedávno kráčal na čele hordy. Oči sa im opäť na zlomok sekundy stretli. Tentokrát presne rozoznal to, čo mu pred výbuchom uniklo. Chlap mal výraz lovca, chystajúceho sa doraziť svoju obeť. V tomto prípade sa však prerátal. Vyskočil na chodník presne Dorničovi na mušku. Tomu stačilo len stlačiť spúšť a dravec v ľudskej podobe, ktorý sotva stačil vystreliť nepresnú dávku kamsi ponad protivníkovu hlavu, sa ako podťatý zrútil na zem. 
V tom istom okamihu sa z druhej strany ozvala ďalšia séria výstrelov. Boli mohutnejšie a trvali dlhšie ako tie predtým.
Dornič sa mierne nadvihol. Uvedomil si, že LeRoy má zjavné problémy a  mal by mu ísť pomôcť. Očami preletel priestor pred sebou, hľadajúc čokoľvek podozrivé. Náhle stuhol. Chlap s vrkočom bol preč. 
Streľba opäť stíchla. Následné ticho, ktoré nastalo, bolo príšerné. Džungľa akoby zamrzla v jednom jedinom momente. Zdochlinári divočiny sa chystali na hojnú pastvu. Stanú sa aj oni ich potravou? 
Prudko si pretrel čelo nad obočím. Vzrušenie nepríjemne stupňovalo prehrievanie jeho vlastného tela. Pažbu samopalu mal úplne premočenú od potu, ktorý mu takmer cícerkom kvapkal z nosa aj brady. Horúčava sa už zdala takmer neznesiteľná. Nad hlavou mu s dotieravým bzukotom poletovalo celé mračno hmyzu, túžiace po jeho krvi. Väčšie peklo si už ani nedokázal predstaviť. 
Je LeRoy na žive? Čo je s chlapom s vrkočom? Utiekol, alebo striehne na jeho chybný krok? Čo robiť? Čakať? 
Otázky sa mu mihali jedna za druhou a postupne vytvárali takmer nekonečný reťazec, ktorý sa logicky uzavrel a nepríjemne pôsobil na jeho nerozhodnosť. V samej podstate však vedel, že sa raz bude musieť rozhodnúť. Krok vpred alebo ústup. Prvé nebezpečné, druhé zbabelé. Možná smrť a zbabelá smrť. Je v tom nejaký rozdiel? Rozhodol sa. Nemohol ďalej čakať. LeRoy možno leží zranený a potrebuje jeho pomoc. Nemôže ho nechať dlhšie čakať.
Stiahol nohy pod seba a učupil sa. Úkon sa snažil previesť čo najtichšie a najjemnejšie, no aj tak sa mu podarilo rozkývať okolitý porast. Šuchot, ktorý pri tom spôsobil, bol v tej chvíli jediným zvukom v priľahlej divočine. 
Znehybnel. Ak je ranený prenasledovateľ nablízku a pri vedomí, nemohol ho nepočuť. S kolenami pri brade čakal na reakciu druhej strany, napínajúc zrak smerom, odkiaľ mohol prísť útok. 
Ten však neprichádzal. Opatrne sa postavil, pričom zbraň držal neustále v pohotovosti. Cena za prehru v tejto šachovej partii sa rovnala strate života. Možno však, že protihráč medzitým dokonal a on podlieha iba strašiakovi, ktorého si vymyslela vlastná fantázia.
Pohľad na skazu, ktorú s LeRoyom spôsobili, bola z nadhľadu ešte strašnejšia. V duchu zapochyboval o svojom zdravom rozume. Ako mohol také niečo vymyslieť? Toto je cena za ich život? Čo ešte budú musieť urobiť, aby prežili?
Jeho napäté zmysly zaregistrovali sotva počuteľný zvuk. Prudko nasmeroval zbraň tým smerom, takže stihol ešte zachytiť jemný záblesk svetla, ktorý sa odrazil od hlavne protivníka, chystajúceho sa zamieriť. Minúty pokory a hanby boli v mihu preč. Pud sebazáchovy bol omnoho silnejší. Rázne stlačil spúšť a miesto pokropil mohutnou dávkou zo samopalu. Vzápätí prikrčene pobehol po chodníku smerom k strelcovi a streľbu zopakoval.
Nebolo to potrebné. Z miesta, kde stál prikrčený, videl ležať muža s vrkočom bez ducha na zemi. Okolité listy popínavých rastlín boli mohutne postriekané jeho krvou. Z lovenej zveri sa stal lovec. Bol dravcom proti svojej vôli.
Odvrátil tvár, zhlboka sa nadýchol a svoj pohľad nasmeroval na druhý koniec chodníka.
-	Dokedy bude stáť pri mne šťastie? – zamrmlal si popod nos. Skontroloval zbraň, vymenil zásobník a pustil sa na pomoc svojmu spoločníkovi.
Neprešiel veľa, keď sa na druhom konci objavila postava. Zdanlivo ležérne sa vysunula na chodník a zastala uprostred neho.
Bol to LeRoy. Ten podivný úsmev na jeho tvári rozoznal ešte aj na takú vzdialenosť.
-	Ste v poriadku? – privítal ho, mocne ho stlačiac rukami za obe ramená.
-	Bál som sa o vás, - vyhŕklo z Dorniča.
-	Myslíte, že ja nie? Za ten krátky čas som si na vás akosi privykol.
-	Bolo vám horúco?
-	Hm, ako sa to vezme. Na konci ich ešte zopár ostalo, niekoľkých som musel doraziť...nevybuchli všetky granáty.
-	Všetkých ste ich...?
-	Nie.
-	Ušli! – s neskrývanou obavou v hlase zhodnotil Dornič.
-	Pochybujem, že sa vrátia.
-	Prečo ste si tým taký istý?
-	Neviem. Utekali tak, akoby tu na nich čakala obrovská presila. Bolo to čosi viac ako iba panický útek.
Obaja sa na chvíľu odmlčali, uprene hľadiac jeden na druhého.
-	Čo ďalej?
-	Vezmeme čo sa dá, - Francúz kývol na padlých prenasledovateľov, - a čo najskôr vyrazíme za našimi.
-	Chcete sa prehrabávať medzi mŕtvolami?
-	Nielen to. Ak bude treba, budeme ich aj šacovať.
-	Na čo to všetko? – Dorničovi sa od hnusu zmraštila tvár.
-	Potrebujeme mapu alebo aspoň nejaký plánik okolitej džungle. Neverím, že by sa za nami pustili len tak. Okrem toho majú potraviny.
-	Rozumiem.
-	Poobzerajte sa tu. Nezabudnite na repelent a antimalariká. Určite ich bude mať u seba každý jeden z nich. Ja sa zatiaľ presuniem dopredu a pozriem sa za mapou. 
-	A snažte sa byť čo najrýchlejší. Nezbierajte priveľa železa, - podotkol ešte cez plece, vidiac, ako sa Dornič zohol za samopalom, ležiacim vedľa jedného z nehybných tiel.
V prvých okamihoch bola Dorničovi takáto práca nepríjemná, no zakrátko si privykol. Predmety vyberal a triedil najrýchlejšie, ako sa len dalo. Chcel čím skôr dostihnúť ostatných utečencov a podeliť sa s nimi o korisť. Vedel, že boli priam existenčne závislí na týchto drobnostiach, no nebola to hlavná príčina, prečo sa náhlil. Nechcelo sa mu veriť, že sa prenasledovatelia len tak vzdali. LeRoyov prehnaný optimizmus akosi nedokázal stráviť. Každú chvíľu dvíhal hlavu a  pohľadom sa vpíjal do tône pralesa. Vzápätí pokračoval, aby o pár sekúnd opäť sledoval okolie.
Francúz zrejme objavil, čo hľadal, pretože sa po niekoľkých minútach náhlivým krokom blížil k svojmu spoločníkovi. Pod pazuchou mal neveľkú koženú brašnu a v rukách držal roztiahnutú mapu.
-	Mám to! Pozrite, - rozprestrel mapu na zemi a obaja sa nad ňou učupili.
-	Kde sme? – Dornič očami pobehoval po mape, snažiac sa nájsť nejaký záchytný bod.
-	Niekde tu! – LeRoy prstom nakreslil rukou oblúk. – Hneď to zistíme presnejšie.
Priložil k mape buzolu a zorientoval ju podľa svetových strán.
-	Pozrite! Tu za nami je maličký tábor. To môže byť len miesto, kde sme „oddychovali“. Posledné slovo vyriekol s poriadnou dávkou irónie. – Naša cesta doposiaľ viedla takmer priamo na sever a prešli sme odhadujem takých maximálne päť míľ, takže sme tuná!
Francúzov prst hrozivo znehybnel na jednom mieste.
-	Čo myslíte, - Dornič vyriekol svoje slová veľmi pomaly. – Pokračoval Cooper v ceste stále na sever?
-	Ak tak šli doposiaľ, nevidím dôvod, prečo by to mali meniť.
-	Ale to potom... – namiesto slov rukou prešiel po jemnej nitke, pretínajúcej smer ich cesty.
-	Áno, - prisvedčil LeRoy. – Je to cesta. Pravdepodobne neupravená lesná cesta, na konci ktorej sa nachádza osada.
-	Ak sa naši iba mierne odklonia od smeru, premašírujú stredom tejto.., ako ste to povedali? Osada?
-	Hej, alebo možno Hlavný stan.
-	Ale... – Dornič na okamih stratil reč. – To je príšerné. Vbehnú gerile rovno do náručia! Musíme ich varovať!
-	Sám viete, že to nie je možné. Koniec-koncov, mohli sa odkloniť aj opačným smerom. Nemaľujte hneď čerta na stenu.
-	Čo sú tieto veľké svetlé miesta?
-	Najskôr nejaké polia. To, že sú umiestňované v zhlukoch okolo usadlostí nasvedčuje, že prales to byť nemôže.
Dornič sa skúmavo sklonil nad mapou a pozorne ju študoval.
-	Podľa toho, čo sme prešli, tak cesta je odtiaľto vzdialená necelých desať míľ! Za ako dlho sa k nej dostaneme?
-	S tými krámami, čo ste pre nás pripravili, tak najskôr za dva dni.
LeRoy sa snažil tváriť vážne, no aj tak nedokázal zakryť jemnú dávku irónie.
-	Sú to všetko samé dôležité predmety. Potrebujeme ich! – Dornič vstal a zarazene si obzeral dva veľké ruksaky, obkolesené ešte raz takou kopou menších. – A to som ešte neskončil...
-	Súhlasím s vami, no každá kôpka ma určite dobrých štyridsať kíl...
-	No a? – prudko mu skočil do reči. – Čo myslíte, ako rýchlo môžu napredovať deti, starci a staršie ženy? Len čo ich dohoníme, garantujem vám, že budete rád, keď vám vôbec čosi ostane.
-	Granáty ste tak ochotne nosiť nechceli.
-	Hm, nosil som smrť! Tu je však život!
-	Musíme to zredukovať. Nezabúdajte, že nie sme len nosiči, ale aj utečenci.
-	Pred chvíľou ste sa pochválili, že ste im sotva videli na päty, tak pred vami utekali. Zle som vás porozumel?
LeRoy sa na okamih uprene zahľadel na svojho spoločníka a podišiel k ruksakom.
-	Ktorý je môj?
-	Vyberte si.
Francúz sa chvíľu zaujato prehrabával v kope, zopár vecí odhodil, upravil si popruhy a zodvihol hlavu.
-	To bude stačiť. Ešte nejaké oblečenie.
Dornič sa od prekvapenia nezmohol na slovo. Sledoval LeRoya, ako si najprv poobzeral znetvorené telá na zemi, potom vytipovaných jedincov vyzliekol a jednotlivé diely vojenskej uniformy, v ktorých boli prenasledovatelia odetí, jednoducho natiahol na seba. 
-	Vy máte ale žalúdok, - konečne sa Dornič zmohol na slovo.
-	Nazval by som to skôr praktickou nevyhnutnosťou a na vašom mieste by som urobil to isté. A aj keď to nie je bohvieaká aróma, svoj účel tieto mundúry splnia. Odev, ktorý máte na sebe, vám v týchto podmienkach dlho nevydrží. A tie farby...budú vás vidieť skôr, ako vás začujú.
Dornič zovrel pery a nasledoval LeRoya. Vedel, že má pravdu a hneval sa sám na seba, že na to nemyslel skôr. Zhlboka sa nadýchol a pustil do roboty.
-	Topánky sa snažte nájsť vysoké a dobre vychodené. Nieže sa ulakomíte na nové! Tie síce menej smrdia, no po niekoľkých míľach budete imobilný.
Obliekaním a triedením materiálu strávili viac, ako mali pôvodne v pláne. Keď už boli konečne nachystaní, Francúz vtlačil Dorničovi do rúk neveľkú, no pomerne ťažkú brašnu.
-	Toto sa vám určite zíde.
-	Čo je to? 
-	Noktovízor. Prístroj na nočné pozorovanie. Celkom užitočná vecička.
-	Odkiaľ to máte?
-	Odkiaľ asi...Poďte už, nemáme veľa času. Za pár hodín sa zotmie. Rád by som sa dostal aspoň po cestu.

Cesta džungľou nemala konca. Našťastie chodník pred nimi vyšliapala veľká masa ľudí, takže sa cez spleť popínavej zelene nemuseli presekávať. Dornič cítil, že náklad na jeho chrbte a ramenách je z kilometra na kilometer ťažší, no nevzdával sa. So zaťatou zúrivosťou na svoje mľandravé telo nasledoval mohutného chlapa, ktorý niesol o pár kíl nákladu menej. Snažil sa nemyslieť na nič. Nemyslel na cieľ cesty, nemyslel na možných prenasledovateľov, nemyslel na prales a na jeho nástrahy ani na mračno drobných mušiek, ktoré im dotieravo lietali nad hlavami. So sklonenou hlavou sledoval iba LeRoyove päty, ako sa rytmicky a neúnavne posúvajú dopredu.
Keď zastali, Dornič ešte zotrvačnosťou prešiel zopár krokov, kým pochopil, že konečne došli k lesnej ceste. Francúz opatrne zosunul z pliec náklad a prstom naznačil svojmu spoločníkovi, aby zostal čo najtichšie. Potom sa opatrne prikrčil, pripravil si zbraň a nečujne kráčal dopredu.
Dornič zhodil plecniak spolu s ostatnými vakmi a pohodlne sa na ne usadil. Vytiahol z puzdra na opasku čutoru a dychtivo sa napil. Jemne pookrial a až teraz si uvedomil, že sa v džungli mierne zotmelo.
LeRoy sa zakrátko vrátil späť.
-	Necelých dvadsať krokov pred nami je lesná cesta. Je dobre udržiavaná, z čoho usudzujem, že sa zrejme často používa. Chodník na druhej strane nepokračuje, takže sa naši bývalí spolucestujúci s najväčšou pravdepodobnosťou pustili buď doľava, alebo doprava.
-	Ani by som sa nečudoval, keby sa Cooper šiel dobrovoľne vzdať. Takého iniciatívneho blbca som ešte nevidel. A to som ešte zažil úžasný socializmus.
-	Myslíte, že s nimi spolupracuje?
-	Neviem. Naozaj neviem. V každom prípade ten človek je buď blázon, alebo má čosi za ušami. A v oboch prípadoch je to veľmi nebezpečné.
-	Hm, - Francúz sa zatváril záhadne a pokračoval.
-	Ešte stále chcete pomôcť ostatným cestujúcim?
-	Kam tým mierite?
-	Myslím, že je načase pouvažovať, či by sme sa nemali pustiť vlastnou cestou.
-	To ako nechať všetkých nech ich čerti berú a utekať kade ľahšie?
-	Myslím, že my sami budeme mať čo robiť, aby sme sa z toho vôbec vysekali so zdravou kožou. To, čo sme doposiaľ urobili, je viac, ako by urobil ktokoľvek iný. Ak prežijeme a oni nie, nik nám nemôže nič vyčítať.
-	Možno máte pravdu, priateľu, - Dornič sa mierne naklonil a v šere sa snažil čo najlepšie zachytiť jeho výraz tváre. – No ak to prežijeme, do konca života si budem vyčítať, že som neurobil viac. A keď budem ležať na smrteľnej posteli a budem sa obzerať za svojim prázdnym životom, budem preklínať okamih, kedy som sa dal na tento hanebný útek pred samým sebou. Svedomiu sa nedá ujsť!
-	Viem o čo vám ide, - LeRoy sa záhadne odmlčal.
-	Zaiste. Práve som vám to povedal.
-	Nie. Ste pyšný alebo skôr hrdý? Ťažko povedať, ktoré slovo je v tejto situácii trefnejšie.
-	O čom to rozprávate? – zarazene zavrčal Dornič.
-	Som presvedčený, že hlavnou príčinou je Kate. Možno aj to ostatné, no Kate vo vašich úvahách dominuje. Chcete jej dokázať, že sa vo vás mýlila. Priznajte sa, že pohľad, ktorý na vás vrhla, vás ešte aj teraz páli!
-	Nezmysel!
-	Váš hlas neznie priveľmi presvedčivo!
-	Choďte do čerta, LeRoy.
-	Ako myslíte. Mne je to v podstate jedno.
-	Čo chcete robiť?
-	Momentálne neviem, no predpokladám, že niečo spolu vymyslíme.
-	Ak tomu správne rozumiem, nechcete ujsť?
-	Rozumiete správne.
Na chvíľu sa obaja odmlčali.
-	Povedzte, čo ste vy za človeka? – prvý prerušil ticho Dornič.
-	Nerozumiem.
-	Skúšate ma? Je to pre vás určitá forma hry? Alebo si čosi dokazujete? O čo vám ide?
-	Chcete to naozaj vedieť?
-	Rád by som.
-	Snažím sa vás iba lepšie spoznať. Nič viac. Chcem vedieť, či sa na osobu, s ktorou teraz zdieľam spoločný osud, môžem spoľahnúť. 
-	A čo? Ste spokojný?
-	Zatiaľ áno. Aj keď navonok pôsobíte trochu nevyspytateľne.
-	Ďakujem za poklonu, - uštipačne poznamenal Dornič.
-	Niet za čo. Predtým však, než sa do niečoho pustíme, mali by sme sa poriadne najesť. Čaká nás dlhá noc.
Počas krátkeho, ale chvatného jedenia sa dohodli, že najprv preskúmajú cestu smerom od osady nakreslenej na mape. Ich bývalí spolucestujúci nemali pred nimi veľký náskok a čo bolo v tej chvíli potešujúce, nemohli ísť potme. Neboli na to fyzicky ani technicky vybavení. Pomocou noktovízorov ich mohli veľmi rýchlo dostihnúť. 
Medzitým sa úplne zotmelo. Zvuky, ktoré panovali v džungli cez deň, sa v noci jemne zmenili. Zneli o čosi hlasitejšie a pre človeka, nezvyknutého na divočinu, pôsobili hrozivo.
-	Ruksaky ukryjeme niekde poblízku, - komentoval prípravy LeRoy. – Tak, aby sme ich mohli neskôr bez problémov nájsť.
-	Neveríte, že šli tým smerom?
-	Ťažko povedať. Naozaj neviem. No najneskôr do troch hodín by sme ich mali chytiť. Ak sa tak nestane, šli do osady.
-	Nemuseli ísť po ceste. Pozdĺž trasy mohli kdekoľvek odbočiť a stopy po sebe zamaskovať. V tme, ktorá panuje naokolo to môžeme bez problémov minúť.
-	Nasaďte si noktovízor a potom hovorte.
-	Priznám sa, že s tým vôbec neviem narábať, - Dornič poslepiačky ohmatával kožené puzdro, snažiac sa z neho vytiahnuť prístroj.
-	Počkajte, - LeRoy k nemu podišiel a na ruke pocítil jeho drsné prsty. Spustil ruky a po chvíľke jemného šramotu pocítil, ako mu jeho spoločník natiahol na hlavu čosi, čo na dotyk pripomínalo potápačské okuliare.
-	Ako sa cítite?
-	Zdá sa mi, že je to trochu voľné.
-	Počkajte, dotiahnem vám to.
Francúz okuliarmi chvíľu ešte lomcoval, kým mu nepriliehali tesne na hlavu.  
-	Fajn, je to dobré, - poznamenal Dornič. – Ešte keby som tak niečo videl.
-	Maličkosť. Tu napravo máte taký malý spínač. Zatlačíte ho smerom dole a vaša schopnosť vidieť sa podstate zlepší.
Dorničovi sa pred očami zažal deň. Akoby slnko vôbec nezapadlo. Predmety naokolo mali síce trochu iný odtieň, no boli v plných farbách, jasné a zreteľné.
-	Neuveriteľné. Doposiaľ som si myslel, že takéto prístroje umožňujú videnie len v odtieni jednej farby.
-	Pozeráte staré filmy, - Francúz sa uškrnul a kývol naň. – Poďte!
Vyšli na cestu. Čupli si na jej okraji a pozorne si prezerali celé okolie.
-	Tábor gerily je napravo, vzdialený iba tri kilometre, - pritlmene vysvetľoval LeRoy. – Po ceste by sme tam dorazili za trištvrte hodinu.
-	Naozaj ste nikde nenašli žiadnu stopu?
-	Skúste to vy.
Povzbudený Dornič sa pomaly pustil smerom k osade. Pohľad upieral na zem, hľadajúc akúkoľvek stopu. Pohyboval sa v jednom z pruhov udupanej trávy, spod ktorej presvitala čierna zemina. Sem - tam uzrel stopy po kolesách, no ľudské šľapaje tam neboli.
Po asi tridsiatich metroch sa otočil a späť kráčal v druhej stope. Ani tu neobjavil nič pozoruhodné.
-	Tak ako? – vítal ho kľačiaci LeRoy.
-	Neviem, nezdá sa mi, že by šli tadeto.
-	Pozrite, - kývol jemne rukou, naznačujúc mu, aby sa k nemu pričupil. Dornič nasledoval jeho výzvu a vzápätí na zemi zbadal zreteľný odtlačok polovice topánky.
-	Dá sa z toho niečo vyvodiť?
-	Možno. Všimnite si, že pravá strana koľají je o čosi vlhkejšia ako ľavá, ktorá je takmer absolútne tvrdá. Stopy sa na nej zachovajú len ťažko. Ktosi stúpil sem, zistil, že je tu mäkšia pôda, preto vzápätí pokračoval na druhej strane. Smer odtlačku tomu nasvedčuje.
-	Myslíte si, že túto stopu zanechal jeden z cestujúcich?
-	Som o tom presvedčený, - kývol hlavou LeRoy.
-	Podľa toho potom ich kroky smerovali priamo do osady.
-	Možno áno, možno nie.
-	Ako to myslíte?
-	Čo ak ide o zámer odlákať pozornosť prenasledovateľov?
-	Ak mám byť úprimný, nemyslím si, že by šli tadeto. Predstavte si stovku ľudí, vyčerpaných hladom a dlhým pochodom, netrénovaných, kde je veľa žien a detí...Ak by tadeto prešli pred niekoľkými hodinami, tráva by tu bola udupaná ako na púti. Nepozdáva sa mi to. 
-	Súhlasím s vami. Aj mňa táto okolnosť zaráža, preto sa domnievam, že ide skôr o odvedenie pozornosti.
-	Lenže naša autostráda by potom musela viesť opačným smerom! Tam to ale vyzerá podobne ako tu.
Francúz sa namiesto odpovede iba neisto poškrabal po hlave.
-	Poďme tak, ako sme si to naplánovali. Hádam cestou na niečo natrafíme, - rozhodne vyriekol Dornič.
-	Zrejme to bude najmúdrejšie, - LeRoy si prehodil zbraň do druhej ruky a uprel zrak smerom, ktorým sa chceli uberať. – Vezmite si na starosť ľavú stranu a ja pravú. Pôjdeme rezkým krokom, takže buďte pozorný!
Pochod nočnou džungľou bol rovnako nepríjemný ako cez deň. Drobné mušky vystriedali komáre, ktoré ich nepríjemne bodali do tváre a do krku. Vytiahli si goliere ako sa dalo a zvyšok tváre si zahalili šatkami.
Cez cestu im zopárkrát prebehlo niekoľko samotárskych zvierat. Boli rýchle a mrštné a skôr ako stihli rozoznať, či ide o dravca, alebo lovnú zver, zmizli na druhej strane za zelenou clonou.
Niekoľkokrát sa zastavili a prehodili zopár slov. Monotónna cesta a meravý pohľad na spleť hustého porastu bola unavujúca a s pribúdajúcim časom sa ich pozornosť výrazne znižovala. 
Presne po troch hodinách Francúz zastal:  
-	Tadeto nešli, - zhodnotil úsečne a otočil sa.
-	Počkajte! Prejdime ešte aspoň kilometer. Možno sme blízko cieľa a minieme ho len pre nedočkavosť.
-	To je zdanie. Ste dôsledný človek, no nesmiete to preháňať.
-	Zdá sa vám to prehnané?
-	Čo bude potom, keď prejdeme ešte jeden kilometer a nič neobjavíme? Pôjdeme ďalší? Lebo čo ak...
-	Určite nie. Teraz to preháňate vy.
-	Počúvajte ma teraz dobre! Tieto tri hodiny sme takmer bežali. Máte slušnú kondíciu, no verte, že tí, ktorých hľadáme, nie sú na tom tak dobre. Sú nevyspatí, vystresovaní a hladní. Ak by boli tadeto šli, už by sme na niečo narazili. Nakoniec, sám ste predsa tvrdili, že by mali po sebe zanechať autostrádu.
-	Tak kde, do čerta, sú? Prepadli sa pod zem?
-	Celú cestu mi jedna vec vŕta v hlave. Ak sme nenašli po nich stopy, buď tadeto vôbec nešli, alebo sa jednoducho odviezli. Stôp po kolesách je tu predsa neúrekom.
-	V tom prípade je výstižnejšie povedať, že „ich“ odviezli.
-	Hej, zaiste. Otázka však znie: “Čo teraz?“.
-	Opäť ma skúšate?
-	Tentoraz nie. Otázku kladiem skôr sebe. Možno, že už nežijú. Tvrdili ste to predsa, ak sa dobre pamätám!
-	Áno.
-	Nuž rád by som si vypočul vaše dôvody.
-	Hm, čo zvyčajne chcú teroristi, keď unesú lietadlo? – Dornič začal otázkou. LeRoy mlčky pokrčil ramenami a nechal svojho spoločníka rozprávať.
-	Buď chcú peniaze, vydierajú alebo sa chcú pomstiť!
-	Zabúdate na psychopatov.
-	Obidvaja vieme, že psychopati to nie sú. Som presvedčený, že im nejde ani o peniaze, ani o pomstu. V prvom prípade by nezabili multimilionára a jeho manželku a v druhom by nás už dávno všetkých zlikvidovali. Zaujíma ich konkrétna osoba v našom lietadle, o ktorej však nevedia veľa. Vedia iba, že je to beloch a muž.
-	Chcete tým povedať, že celý únos sa uskutočnil kvôli niekomu, koho nepoznajú? – LeRoyov hlas znel akosi čudne.
-	Presne tak. Niekto, koho nepoznajú, sedel v tom lietadle a oni ho chcú dostať. Pravdepodobne živého. Ak ho budú mať, ostatných jednoducho zabijú. Zbytoční svedkovia by im boli iba na ťarchu.
-	Môžete mi prezradiť, ako ste došli k tejto zaujímavej dedukcii?
-	Lee Tseng je strašne bohatý. Pardon, bol strašne bohatý. Ležal som vedľa jeho dcéry, ktorá prežila, takže viem, o čom hovorím. Je to Číňan, ktorý s rodinou opustil Hongkong pred tým, ako sa bývalej Britskej kolónie zmocnila komunistická Čína. Pozrime sa na ďalšie obete. Černosi, Indovia, letuška. Spomeňte si na starého Forbesa, na okamih, kedy ostro vystúpil proti surovému zaobchádzaniu. Ani sa ho nedotkli. Černoch sa ozval iba z polovice a dostal guľku. Podivuhodné, však?
Dornič si preložil zbraň do druhej ruky a pokračoval.
-	A v tejto súvislosti je potrebné spomenúť  Cooperove slová. Ten vo svojom teatrálnom výstupe jasne naznačil, že gerila podstrčila siedmych hlupákov, aby vyprovokovala revoltu. Ak to bolo naozaj tak, potom sa dotyčná osoba mala nejakým spôsobom v našej vzbure vyprofilovať. 
-	Vyprofilovať? Čo tým máte na mysli?
-	Neviem,- pokrčil ramenami, – svojím konaním, rečami... Každopádne, v prospech mojej úvahy svedčí fakt, že po oslobodení nám zámerne nechali určitý časový priestor na útek.
-	Aby na nás poľovali?
-	Aby nás chytili a následne psychicky zlomili alebo možno iba vypočúvali... Kto čo robil, ako sa správal, čo povedal... Neverili by ste, aký profil osobnosti sa dá takto vytvoriť.
-	Po kom asi tak môžu pátrať? Je to politik, finančník alebo mafián od konkurencie?
-	To ani len netuším, - Dornič sa usmial. Zreteľne cítil, že na LeRoya urobil dojem. – O jednom som však presvedčený. Nikoho z nás ostatných smrteľníkov nenechajú voľne pobehovať.
-	Poďme, - Francúz pevnejšie uchopil zbraň v rukách a pustil sa cestou späť. Cez plece ešte úsečne poznamenal. – Nemáme už veľa času.
Dornič ho dobehol a mierne doň zabŕdol:
-	Rútite sa rovno do tábora však? Chcem však podotknúť, že ste sa ma zabudli opýtať, či náhodou nechcem ísť vlastnou cestou.
-	Choďte kamsi. Ja už vašu odpoveď aj tak dobre poznám.
Cestou tam šli rýchlo, no naspäť ešte rýchlejšie. Tú istú trasu zvládli o pol hodiny skôr, napriek tomu sa im zdalo, že trvala o čosi dlhšie.
-	Postojte chvíľu, - Dornič unavene zastavil svojho náhliaceho sa spoločníka. Boli na mieste, odkiaľ pred päť a pol hodinami vyrazili.
-	Som unavený ako pes a nohy mi horia ako v ohni.
-	Čo myslíte, ako sa teraz cíti Kate a ostatní? – úsečne poznamenal LeRoy.
-	Nechoďte na mňa zase s Kate. Potrebujem sa aspoň chvíľu natiahnuť. Na smrť unavený budem pri ich záchrane len málo platný.
-	Keď vám okolo uši začnú hvízdať guľky, garantujem vám, že sa okamžite preberiete.
-	To vám veľmi pekne ďakujem. Naozaj ste ma povzbudili.
Francúz podišiel ku Dorničovi a vytiahol mapu.
-	Pozrite. Smerom k osade prejdeme ešte jeden kilometer a zahneme do lesa. Tam už pôjdeme krokom. Obídeme celý tábor,  priblížime sa k nemu z opačnej strany a počkáme do svitania. Ak to stihneme načas, budete si potom môcť aj pospať. Teraz však na to jednoducho nie je vhodná chvíľa.
-	Hej, asi máte pravdu, - uznanlivo kývol hlavou a s tichým povzdychom nasledoval LeRoya.
Doposiaľ rýchle tempo podstatne zmiernili. Čím boli k osade bližšie, tým boli ich kroky opatrnejšie.
Po necelej polhodine zabočili do džungle. Utrpenie, ktoré tam na nich čakalo, si Dornič doposiaľ ani nedokázal predstaviť. Jeden za druhým sa čo najtichšie predierali hustým porastom, na ktorom nemohli zlomiť ani kúsok stebla. LeRoy ho predtým na to veľmi dôsledne upozorňoval. Zvuky sa nočnou divočinou šíria na veľké vzdialenosti a oni nemali ani letmú predstavu o charaktere osady, do ktorej plánovali vkročiť. Na každom kroku mohli naraziť na predsunuté stanovisko alebo hliadku gerily.
Ostré listy ich nepríjemne rezali po rukách a tvárach, popínavé rastliny sa im omotávali okolo tiel a pichľavé kry nepríjemne bodali. Mračno komárov bolo niekoľkokrát hustejšie ako na ceste, takže miestami sa ledva dalo dýchať. K tomu všetkému museli byť v strehu, pretože kedykoľvek sa mohol objaviť protivník, ktorý by nad nimi určite nemal žiadneho zľutovania.
Dorničovi sa zdalo, že ich cesta nemá konca a pomaly naň prichádzala kríza. Unavene sa mu zatvárali oči a nohy posúval dopredu ako ťarbavý medveď. V takýchto okamihoch ho zavše zasiahla vetva či konár, ktoré pustil pred ním predierajúci sa LeRoy, čo ho okamžite prinavrátilo späť do reality.
Francúz zastal.
-	Zakrátko bude svitať, - jemne zašeptal. – Čo nevidieť sme na mieste.
-	Naozaj nechápem, ako to môžete s takou istotou tvrdiť, - zahundral si Dornič popod nos. Nevedel, či sa má tomu tešiť, alebo obávať.
Netrvalo dlho a ocitli sa takmer na konci lesa. Porast sa pred nimi postupne znižoval a končil na okraji rozsiahlej plantáže. Uprostred nej sa vo vzdialenosti necelých sto metrov vynímala skupinka murovaných budov, z dvoch strán strážených posedmi, z ktorých vytŕčali mohutné hlavne guľometov.
-	Pane bože, - vzdychol polohlasne Dornič. – Veď to je pevnosť!
-	Hádam to nebude až také zlé, - namietal LeRoy.
-	Odbachnú nás skôr, než ich vôbec zbadáme.
-	Musíme využiť tmu. Cez deň by to bola naozaj samovražda.
-	Keby sme tak s určitosťou vedeli, že sú naši vo vnútri.
-	Zistíme to!
-	Ako? Vylezieme na strom?
-	Aj to by bolo riešenie, nie som si však istý, či by nám poskytlo požadovanú odpoveď.
-	Myslíte, že stromy nie sú dostatočne vysoké?
-	Pripúšťam, no hlavne musíme vziať do úvahy fakt, že ak ich väznia, držia ich niekde v pivnici. Zo stromu to jednoducho nezistíme.
-	Hm, takže máte v pláne využiť tmu a priblížiť sa k táboru?
-	Poznáte lepšie riešenie?
-	Naši prenasledovatelia mali noktovízory. Myslíte, že títo tam, - Dornič kývol bradou smerom k budovám, - ich mať nebudú?
LeRoy nedopovedal. Meravo hľadel pred seba, akoby zvažoval odpoveď.
-	Určite áno, - odvetil po chvíli. – No takto vybavených bude iba niekoľko jednotlivcov. Naproti tomu, cez deň nás zbadá každý fagan.
Obaja sa odmlčali. Každý sám v duchu zvažoval za a proti. Ísť ďalej, bolo ako vliezť tigrovi do klietky. Zostať znamenalo odklad rozhodnutia na neskoršie obdobie a bolo jasné, že tak či tak ho budú musieť raz urobiť.
-	Tak teda poďme, - vyhŕklo z Dorniča. – Priplazíme sa, obzrieme si to a zmizneme. Nič viac. Ak budú naši tam, neskôr sa dohodneme, čo ďalej. Súhlasíte? 
-	V poriadku. Vy môžete ísť tadeto, ja si to trochu nadídem z ľavej strany.
-	Zakrátko vyjde slnko. Veľmi sa po pralese netúlajte!
-	Držte sa, priateľu, - LeRoy ho mocne stisol za rameno. – A dávajte si pozor. Kdekoľvek môžu byť umiestnené pasce. Dôkladne si prezrite každučký kúsok zeme, kam chcete vkročiť!
Dornič namiesto odpovede iba vážne kývol hlavou a sledoval svojho spoločníka ako mizne v džungli. Osamel. Chvíľu strnulo hľadel pred seba, potom svoj záujem nasmeroval na jeden z posedov. Keď nezbadal žiaden pohyb, postupne pohľadom skĺzol na budovy, ležiace medzi oboma strážnymi vežičkami. Podrobne ich obzeral kúsok po kúsku, no nenatrafil na nič podozrivé. Zdalo sa, že tam niet  ani živej duše.
Opatrne sa prikrčil a vysunul sa z ochrany zelene. Čo najtichšie sa priplichtil k okraju plantáže a zastal. Všade naokolo panovalo temné ticho. Ticho ako pred búrkou. 
Ľahol si na zem a skúmavo sa zahľadel na najbližší meter pred seba. Nevidel žiaden cudzí predmet, žiadnu nástrahu. Plazením sa presunul o meter dopredu až tesne k miestu, kde začínal porast. Kríky boli vysoké čosi vyše pol metra, takže mu mohli poskytnúť akú takú ochranu pred prípadným zrakom protivníka. Rukou odsunul prvé listy a opäť sa o čosi posunul dopredu.
Odrazu sa zháčil. Rovno pred ním sa na zemi medzi tenkými kmeňmi vynímal sotva badateľný kopček. Nebyť čerstvej hliny, ktorá ho zreteľne označovala, ani by si ho nevšimol. Jemne odhrnul vrchnú vrstvu a pred zrakom sa mu objavil neveľký kovový výstupok.
-	Mína, - zafučal potichu a vyľakane sa poobzeral okolo seba. Hneď naľavo, na pol lakťa zbadal ďalšiu.
-	Mínové pole! Asi som zošalel, keď som sem vliezol, - Dornič pritlmene zahromžil. V tej chvíli si uvedomil, že späť sa síce môže vrátiť bez problémov, no v prípade potreby LeRoyovi tým nijako nepomôže. Uprene sa zahľadel na mínu pred sebou a zvažoval svoje možnosti. Bolo zrejmé, že míny boli položené len nedávno, s najväčšou pravdepodobnosťou ešte v ten večer. Stopy boli  čerstvé. V tomto okamihu to videl ako šťastie v nešťastí. Bol síce na mínovom poli, no míny dokázal bez problémov rozoznať. O deň, možno už na poludnie, splynú s okolitou zeminou na nerozoznanie...
Rozhodol sa. Opatrne sa zodvihol a vrhol skúmavý pohľad najprv na najbližší posed a potom na skupinu budov. Nič sa nezmenilo.
Držiac samopal v jednej ruke začal sa po štyroch pomaly posúvať dopredu, pričom druhou rukou jemne odhŕňal jemné konáriky pred sebou. Pozorne sledujúc čerstvé hlinené pahorky sa krok za krokom vzďaľoval z bezpečia hustej džungle.
Každých desať metrov zastal a započúval sa do ticha. Srdce mu divoko búšilo a v hrdle mu úplne vyschlo. Od chvíle, kedy vkročil na mínové pole, stihol si v duchu už aspoň stokrát vynadať. Liezť priamo cez neho bolo rovnaké šialenstvo, ako sa za bieleho dňa promenádovať na dostrel od strážnych veží. 
Zhruba po päťdesiatich metroch sa míny kdesi stratili. Prekvapene zastal.
„Čo to má znamenať? Minuli sa im míny, nemali viac času alebo je tu iná forma nástrahy?“ – zvažoval v duchu, uprene hľadiac pred seba. Očami hľadal čokoľvek, čo by mu poskytlo odpoveď na jeho otázky. Nevidel však nič. 
Ľahol si na zem a uprene sledujúc každučkú piaď zeminy pred sebou pokračoval smerom k prvému posedu. Šlo mu to veľmi pomaly, no obrnil sa trpezlivosťou. Vedel, že každý chybný krok by ho stál život. 
Čosi však nebolo v poriadku. Bol už takmer tesne pri okraji plantáže, keď si s hrôzou uvedomil, že sa obraz prístroja z okamihu na okamih zhoršuje. Oči ho boleli od námahy a telo sa mu chvíľami kŕčovite triaslo od napätia.  
-	Len nepodliehať panike, - zamrmlal si popod nos a opatrne si noktovízor nadvihol na čelo.
Svitalo. Šero postupne ustupovalo pred prebúdzajúcim sa dňom a nad celým priestranstvom panoval ľahký prízemný opar. Spomenul si na rána, strávené v zajatí. Podobný scenár sa opakoval každé ráno a zakaždým, keď slnko vyšlo nad obzor, opar sa stratil.
Nehybne ležal v polmetrovom poraste, snažiac sa prevŕtať pohľadom priestor pred sebou. Na zemi sa nachádzala nahladko vyrovnaná vrstva jemného piesku, postupne miznúca v hmle. Vo vzdialenosti necelých tridsiatich metrov sa na oblohe hrozivo črtali obrysy najbližšieho posedu.
Uvedomoval si, že do chvíle, kedy sa hmla stratí, mu ostáva maximálne pol hodina. Potom ho budú mať ako na dlani. 
-	Drahý Michal, toto si prekombinoval, - nečujne si zamrmlal popod nos. Priestor pred sebou nevidel, takže ani netušil, čo ho tam môže čakať. 
Ocitol sa v pre neho neriešiteľnej situácii. Nevedel, kam sa pohnúť, nevedel, čo je pred ním a už vôbec si nedokázal predstaviť, ako sa z tejto pozície prepracovať niekam, odkiaľ by dokázal zistiť, čo sa deje vo vnútri medzi budovami. Na okamih mu preblesklo hlavou, že z veže posedu by snáď niečo zbadal, no túto myšlienku okamžite zahnal. Musel by v tichosti odstrániť minimálne jedného banditu a na to sa jednoducho necítil. Takýmto jednaním by narobil viac škody ako osohu.
Rozhodol sa. Jediná schodná cesta bola cesta späť. Potajme dúfal, že sa aspoň LeRoyovi podarí čosi zistiť. 
Opatrne sa nadvihol na štyri a chystal sa otočiť, keď sa z neďalekého posedu odrazu ozvala dunivá dávka z guľometu. Čaro ranného ticha bolo nenávratne preč. 
Dornič sa vrhol späť na zem a zaboril hlavu do hliny. V mihu sekundy stihol pospomínať všetkých svätých i vynadať si za svoju naivitu.
Zopár sekúnd ležal ako kus polena, kým si uvedomil, že okolo hlavy mu nelietajú žiadne guľky. Pozornejšie sa započúval a v pozadí pekelného rámusu rozoznal aj guľomet druhého posedu.
V tábore nastal ruch. Naokolo stále panovala hmla, takže nevidel vôbec nič. Ani na sluch sa veľmi spoľahnúť nemohol, pretože blízky guľomet pohlcoval všetky zvuky prichádzajúce spoza posedu. V prestávkach medzi streľbou však začul akoby vzdialený hluk motorov, pokriky a ojedinelú streľbu zo samopalov. 
Druhý guľomet sa odrazu odmlčal. Vôbec nevidel, čo sa stalo, no podľa zúrivej streľby nesúcej sa z posedu pred ním predpokladal, že LeRoy bol úspešný. 
-	Zdá sa, že predsa len prišla moja chvíľa, - Dornič siahol za pás a vytiahol granát. Strieľať na guľometčíka sa mu nezdalo veľmi dobré. Jednak by sa prezradil a jednak by guľomet ostal funkčný. Kedykoľvek sa k nemu mohol dostať nejaký zurvalec a pokropiť ho dávkou. Na takú krátku vzdialenosť  by mu v žiadnom prípade neušiel.
Opatrne sa prikrčil, odistil granát, nadýchol sa, rýchlo sa postavil a hodil ho na posed. Vzápätí sa prudko vrhol na zem. 
Pôvodne mal v pláne hodiť ho priamo hore na plošinu, no v strese si zle vypočítal silu vrhu a granát dopadol k jednému zo štyroch drevených pilierov nesúcich posed. Nasledovala explózia, ktorá ho okamžite roztrhala, pričom značne poškodila aj ostatné tri podpery. 
Celý posed aj s posádkou sa rútil k zemi ako podťatý smerom k miestu, kde ležal Dornič. Sotva drevená konštrukcia dopadla, takmer súčasne sa ozvala reťazová vlna explózií. Zaskočený Dornič sa so zatajeným dychom doslova nalepil na rovnú zem. V okamihu pochopil, že v tesnej blízkosti tábora sa nachádzalo ďalšie mínové pole, ktoré bolo práve privalené ťažkými brvnami bývalého posedu.  
Výbuchy však neprestávali. Drevená konštrukcia bola roztrhaná na samostatné kusy, ktoré boli rozmetávané do okolia a spúšťali do činnosti ďalšie a ďalšie míny. Reťazová reakcia pôsobila zdrvujúco. Dornič mal dojem, akoby sa na tábor rútila celá armáda, podporovaná delostrelectvom.
Výbuchy ešte poriadne nedozneli, keď k nemu doľahli ďalšie vzdialené explózie. Nevidel takmer nič, pretože vo vzduchu sa prevaľovali husté mračná dymu a prachu a zamedzovali akýkoľvek výhľad. Usúdil, že prichádzali odniekiaľ z opačnej strany, z miesta, kde sa nachádzal druhý strážny posed. LeRoy sa činil. Reakciou druhej strany bola  zúrivá streľba, naberajúca na intenzite.
Zvuk motorov, ktorý Dornič spočiatku iba nejasne počul, postupne silnel. Z tábora unikalo niekoľko áut. Prvý bol pravdepodobne nákladiak, za ktorým nasledovalo menšie auto. Podľa divokého prehadzovania rýchlostí usudzoval, že ide o takmer panický útek. Jeho postrehy sa však pohybovali iba v rovine dedukcie, pretože ešte stále nič nevidel. Z rannej obhliadky si pamätal, že z tábora tesne popri bývalom posede vedie poľná cesta. Tá istá cesta, na ktorej spolu so svojím spoločníkom strávili takmer celú noc. Po nej teraz uháňali členovia gerily, v snahe uniknúť pred nepriateľom.
Nákladné auto minulo miesto, kde kedysi stál strážny posed a spolu so sprievodným vozidlom sa veľkou rýchlosťou vzďaľovalo. Z ničoho nič sa ozval výbuch, motory naprázdno zavyli a vzápätí sa čosi mohutné s hrmotom prevalilo. Nasledovalo zopár ďalších výbuchov a po nich mohutná explózia.
Dorniča ovanula teplá vlna a vzduchom zasvišťalo množstvo malých kovových úlomkov. Ihneď si domyslel príčinu tejto nečakanej záhuby. Prachová clona spolu s ešte stále trvajúcim oparom bola pri zemi najhustejšia a tá sa stala pre vodiča osudnou. Pri veľkej rýchlosti zišiel z cesty a jedným z kolies nabehol na mínu. Banditi sa stali obeťami vlastných nástrah.
Streľba, ktorá pozvoľna prestávala, sa po explózii nákladného auta opäť začala stupňovať. Dornič sa opatrne plazil dopredu. Vedel, že pred ním je mínové pole, no v mieste, kde dopadol posed bolo značne preriedené. Túto okolnosť mienil využiť. Aj keď sa snažil čo najskôr pomôcť LeRoyovi, dával si pozor, aby sa neunáhlil. Roztrhaný na kúsky len ťažko niekomu pomôže.
Poľná cesta bola bližšie, ako predpokladal. Prikrčil sa v prachu a obzrel sa za seba. Uzrel obrysy nákladného auta, vedľa ktorého stál jeep. Jeho osádka nejavila žiadne známky života.
Prikrčene sa zodvihol, pobehol niekoľko metrov a opäť sa hodil na zem. Samopal držal v pohotovosti, pripravený ho kedykoľvek použiť. Z nádvoria tábora sa nepretržite ozývala zúrivá streľba.
Zopakoval úkon a dobehol k neveľkému násypu. Opatrne cez neho nazrel. Za násypom bol zákop, široký jeden a dlhý päť metrov. Bol prázdny. Za ním sa vo vzdialenosti necelých desať metrov nachádzal jeden a pol metrový val z vriec naplnených hlinou. V strede bola medzera pre vozidlá a po okrajoch val susedil s múrmi priľahlých budov. Kdesi vzadu v ustupujúcej hmle zočil niekoľko pobehujúcich postáv.
Svižne sa prehupol do zákopu a zatajil dych. Zdalo sa, že ho nezbadali. Vystrčil hlavu a vzápätí  aj zbraň, pripravený zasiahnuť do boja, keď mu okolo hlavy zahvízdalo niekoľko guliek. Bleskurýchlo sa stiahol. Siahol za pás, vytiahol granát, odistil ho a naslepo hodil smerom k valu, nachádzajúcemu sa na pravej strane cesty, odkiaľ počul výstrely. Vzápätí sa rýchlo premiestnil na druhý koniec zákopu, počkal, kým granát vybuchne a opäť sa vysunul zo zákopu. Tentoraz hlava aj zbraň šli súčasne.
V pomaly upadajúcom prachu uzrel dve mužské postavy. Jedna sa tackavo vliekla smerom k pravej budove, z druhej videl iba temeno hlavy a jej hlasité komandovanie v španielčine.
Dornič vyskočil zo zákopu a s namierenou zbraňou sa behom pustil smerom k druhému mužovi. Zo vzpriamenej pozície ho videl až do pol hrude.
Keď bol už tesne pred valom, chlap ho zbadal. Oči sa mu rozšírili plameňom vzdoru, prudko vstal a zúrivo ryčiac vyťahoval spoza opaska pištoľ. Dornič dvakrát stlačil spúšť a protivník sa zrútil na zem. Počas streľby periférne zaregistroval dve telá, ležiace za pravým valom a chlapa, ktorý sa tackavo dovliekol k múru budovy, kde sa nemotorne zviezol k zemi. Dornič nemal v pláne doraziť raneného banditu, no keď zasiahol chlapa pred sebou, preventívne namieril zbraň smerom k nemu. Bolo to jeho šťastie, pretože muž sa práve chystal na neho vystreliť a Dorničova guľka mu prekazila jeho zámer iba o nepatrný zlomok sekundy.
Streľba odrazu stíchla. Intuitívne sa prikrčil za hlineným valom a podozrievavo sa obzrel za svoj chrbát. Nikde nevidel ani živej duše. Zhrbený sa premiestnil k miestu, kde val susedil zo stenou budovy a opatrne spoza neho vykukol. Vo vnútri tábora nevidel žiaden pohyb. Komplex budov nebol veľký, zato starostlivo udržiavaný. Vedenie gerily si zjavne potrpelo na prepych. Dornič napočítal päť prízemných murovaných domov, medzi ktorými sa vynímal jeden dvojpodlažný s veľkou terasou a slnečníkmi. Úplne vzadu sa nachádzalo zopár ošarpaných dreveníc, ktoré uzatvárali celý priestor do rozľahlého nádvoria.
Zrak mu padol na protiľahlú stranu, kde sa k oblohe týčili štyri mohutné, asi tri metre vysoké drevené koly. Na troch z nich boli priviazaní ľudia. Ako prví mu padli do oka dvaja nešťastníci, ktorí mali na uhoľ sčerneté nohy do výšky kolien. Ruky mali priviazané na vrchole, odkiaľ ich telá voľne viseli. Tretí muž bol dole hlavou, dlhé vlasy zviazané do vrkoča, na konci ktorého bolo umiestnené masívne závažie. Všetci traja boli špinaví a skrvavení, bez akejkoľvek známky života. Z miesta, kde sa nachádzal, nedokázal rozoznať črty tvárí, takže nevedel, či ide o pasažierov z lietadla alebo popravu neverných.
Čas plynul a nič sa nedialo. Zdalo sa, že sídlo gerily je naozaj prázdne. 
-	Kde si, LeRoy, - vyriekol polohlasne sám pre seba. Nemal žiaden prehľad o situácii a chvíľami sa cítil, akoby bol odrezaný od sveta. Potreboval čo i len maličký pocit uspokojenia, že to, čo robí, robí dobre a správne, robí pre ich spoločnú vec. Po Francúzovi však nebolo ani stopy.
Čupiac vyčkával na akékoľvek znamenie. Ak je LeRoy na žive, určite teraz, tak ako on, striehne kdesi na protiľahlej strane. Ak zahynul, tak v tom ide už sám. V každom prípade musí byť nadmieru ostražitý.
Ešte raz si pozorne poprezeral budovy, každé okno i strechy a opatrne sa prehupol na druhú stranu valu. Len čo bol vo vnútri dvora, čo najtichšie sa prikradol k stene budovy, kde prikrčený znehybnel. Za rohom domu sa rozprestierala menšia časť nádvoria, na ktorú doposiaľ nemal výhľad.
Opatrne nazrel za roh. Opäť žiaden pohyb. Na okamih sa stiahol, aby sa vzápätí vysunul o čosi viac. Očami hľadal miesto, kde by sa mohol lepšie ukryť. V tých miestach boli budovy a priľahlé časti pomerne členité, takže umožňovali dobrý úkryt nielen pre neho, ale aj pre protivníka. Dlho neváhal. Miesto, kde sa nachádzal, bolo príliš na očiach. S pripravenou zbraňou vybehol spoza rohu a z plných síl trielil k nízkemu kamennému múriku, ktorý bol súčasťou neveľkej terasy. Prikrčený sa pri ňom zastavil, obzerajúc sa na všetky strany.
-	To som sa ale dopracoval, - zahromžil sám na seba. Ocitol sa na takmer otvorenom teréne, kde bol viditeľný takmer zo všetkých strán.
Slnko sa už dávno vyhuplo nad obzor a jeho lúče sa rozlievali takmer po celom priestranstve. Dornič mal jedno rameno v tieni a druhé mu zohrievali ešte slabé slnečné lúče. Zúfalo hľadal, kam by sa čo najbezpečnejšie presunul. Naklonil hlavu viac do tieňa, pretože slnko vykúkajúce spoza strechy ho nepríjemne oslepovalo. Mimovoľne pozrel na zem, na hranicu svetla a tieňa, kde odrazu zbadal pohyb. Ustrnul a vzápätí sa vrhol na zem, čo najviac sa natlačiac na sotva polmetrový múrik.
Chlap na streche ihneď pochopil, že sa školácky prezradil, a spustil na Dorniča šialenú streľbu. Guľky plieskali po kamennom múriku a s hlasitým hvízdaním sa od neho odrážali alebo tupo plieskali po suchej zemi, len pár centimetrov od Dorničovej ruky.
-	Ja som ale idiot. Panebože, keď zdochnem ani ti to nebudem zazlievať, - zasyčal zlostne, vyčkávajúc, kedy sa horlivcovi zo strechy vyprázdni zásobník. Pevne zovrel pažbičku svojho kalašnikova, pripravený okamžite vyskočiť. V tom istom momente streľba stíchla. Dornič vyskočil. Kdesi naľavo buchlo okno. Na chlapíka na streche ani nepozrel, ale ako zmyslov zbavený sa pustil rovno do budovy pred sebou. Samopal i zrak pri tom natočil do ľava, kde v otvorenom okne uzrel siluetu muža, držiaceho na pleci podivný valcovitý predmet. Stlačil spúšť a od pása pokropil priestor okolo okna. Zo strechy tesne vedľa bežiaceho Dorniča dopadol na terasu prázdny zásobník, ktorý sa niekoľkokrát odrazil od kamenej dlažby. Ešte dva skoky a ocitol sa pod strechou. Nasledoval ďalší a po ňom mohutný kopanec do dvojkrídlových drevených dverí, ktoré sa s hlasným lomozom rozleteli. Vtrhol dnu a zastavil sa až v rohu protiľahlej steny miestnosti, kde sa prezieravo učupil. Všetko to trvalo sotva dve sekundy. Chlapík zo strechy medzitým stihol vymeniť zásobník a cez tenkú drevenú strechu začal na slepo opäť zúrivo páliť. Guľky dopadali v smere jeho behu so sekundovým oneskorením. Skôr než Dornič stihol adekvátne odpovedať, celá predná časť domu spolu so strelcom na streche mohutne explodovala. Tlaková vlna ho zhodila na zem a pochovala pod hrubou vrstvou drobnej sutiny. Časť strechy sa prepadla, časť spolu s múrmi rozmetalo do okolia. Dorniča zachvátil dusivý kašeľ. Tehlové murivo rozvírilo drobné čiastočky prachu, ktoré sa mu nepríjemne zarezávali do pľúc. Vonku sa opäť rozpútala streľba.
Prevalil sa na chrbát a opatrne vstal. Bol celý. Oprášil si zbraň a opatrne prešiel do vedľajšej miestnosti. V hlave mu ešte stále dunelo. Jemne potriasol hlavou, no sluch sa mu nezlepšoval. Prach iba pomaly usadal, takže viditeľnosť bola obmedzená. Ocitol sa v nepríjemnej situácii. Veľa nevidel a na sluch sa spoliehať nemohol.
Aj vedľajšia miestnosť podľahla značnej skaze. Využijúc zlé vizuálne podmienky, sa čo najtichšie s namierenou zbraňou posúval k ďalšej izbe. Vstupné dvere viseli nakrivo a držali iba na jednom pánte. Prikrčil sa pri nich a cez štrbinu nazrel dovnútra. Kdesi vonku sa opäť ozvala mohutná explózia. Ticho, ktoré nasledovalo, netrvalo dlho. LeRoy bol akoby nesmrteľný.
Izba bola stroho zariadená, s oknami vedúcimi smerom na terasu aj do strany. Bola prázdna. Opatrne odchýlil dvere a vkradol sa dovnútra. Prikradol sa k bočnému oknu a zrakom hľadal chlapíka v okne. Bol tam. Rúru mal na pleci, mieril kdesi na druhý koniec nádvoria a chystal sa vystreliť. Dornič nepoznal tento druh zbrane, no jeho účinky už stihol pocítiť. Vedel, že ak LeRoy prvý výstrel prežil, pri druhom také šťastie mať nemusí. 
Krátko namieril a cez zasklené okno vystrelil dávku. Protivník sa stratil. 
-	Trafil som ho? – Napäto ustrnul. Vedel, že ak nie, tak to chlapík o malú chvíľu bude chcieť napakovať rovno do jeho okna. Čakal s namierenou zbraňou, pripravený ho zneškodniť. Odpoveď sa vzápätí dostavila. 
Miestnosť aj s oknom, za ktorým sa ukrýval nebezpečný ostrostrelec dunivo vybuchla, pričom kusy muriva zasiahli okolie ako krupobitie. Zarinčali sklá a Dornič sa len v poslednom okamihu stihol stiahnuť do bezpečia.
-	Tak, to by sme mali, - opatrne vykukol von. Časť domu oproti bola úplne zdemolovaná. – Tu už nebude ani živej duše, - krátko zhodnotil a odkradol sa von z miestnosti. Z druhého konca nádvoria bolo počuť sporadickú streľbu.
Dornič sa vrátil do miestnosti, ktorú zničila explózia a pokračoval v prehľadávaní domu. Všetky nasledujúce izby boli prázdne. Uspokojene sa vrátil späť a prikrčený sa vysunul von na terasu. Konečne zbadal LeRoya. Zohnutý stál za neveľkým múrikom vedľa domu, pri ktorom stáli koly s umučenými nešťastníkmi a pálil na protiľahlú stranu.
Dornič podľa odvetných výstrelov napočítal štyroch mužov. Nevidel na nich dobre, pretože boli ukrytí v dome na severnej strane v línii budov, kde sa nachádzal aj on. Pevne zovrel zbraň a prebehol k vedľajšiemu domu. Bola to hospodárska budova, z ktorej sa ozývalo vyplašené erdžanie koní. Drevené vráta boli dokorán. Vtrhol dovnútra a najrýchlejšie ako vládal, prebehol pozdĺž celej miestnosti. Okrem koní tam nikoho nebolo. Von vyliezol neveľkým oknom a opatrne sa premiestnil k ďalšej budove. Za ňou bola ešte jedna a ďalej už iba drevené baraky. Výstrely sa ozývali práve z poslednej budovy. 
LeRoy sa odmlčal. Dornič pozrel jeho smerom a uzrel, ako si vymieňa zásobník. Povzbudení členovia gerily zintenzívnili paľbu a nerozvážne sa vysunuli viac dopredu.
Dornič vyrazil. Vybehol na protivníka zboku, odkiaľ ho nikto z nich nečakal. Dvoch uzrel okamžite. Dve krátke dávky z neveľkej vzdialenosti ich okamžite skosili. LeRoy medzitým vystupňoval streľbu a zložil ďalšieho. Námestie sa ponorilo do mŕtvolného ticha. Záver Dorničovho kalašnikova zostal otvorený. Zásobník bol prázdny. Odskočil stranou a rýchlo siahol za opasok po ďalší. Odrazu znehybnel. Za kopou drevených dosák kľačal muž. Zbraňou mieril rovno na neho. Bol pomerne mladý, na hladko oholený. Jeho čierne kučeravé vlasy sa mu vlnili až po plecia. Na zelenom zaprášenom tričku mal na hrudi veľký potný fľak. Zaprášené a doráňané mal ruky, tvár i bosé nohy. Uprene hľadel na Dorniča a ani sa nepohol. Jediným pohybom bol jeho kvapkajúci pot, ktorý mu stekal z nosa a brady na prašnú zem.
Dornič stál ako skamenený, pričom v duchu rýchlo kalkuloval. LeRoy ho zasiahnuť nemohol, pretože ukrytého za kopou dosák ho nemohol vidieť. Ostávalo to iba na ňom. Za pásom mal síce odistenú pištoľ, ktorú stačilo iba vytiahnuť, no uvedomoval si, že za ten okamih môže chlapík pred ním doňho vyprázdniť pol zásobníka. Situácia sa zdala byť neriešiteľná.
Zvnútra sa odrazu ozval výstrel. Francúz to v žiadnom prípade byť nemohol. Mladíkom trhlo. Oči sa mu prudko rozšírili, strhol zbraň, namieril na svoju bradu a stlačil spúšť. Mozog sa mu rozstrekol po bielej omietke. Dornič si hlasno vydýchol a oprel sa o stenu vedľajšej budovy.
-	Ste v poriadku? – pribehol LeRoy.
-	Hej, - odvrkol ešte meravý Dornič a vsunul si do zbrane nový zásobník.
-	Kryte sa, vo vnútri je ešte jeden. Počul som výstrel.
-	Pochybujem, že je ešte na žive, - prorocky vyriekol a nasledoval Francúza. 
S namierenými samopalmi vpadli cez pootvorené dvere do budovy a zdúpneli. V rohu miestnosti ležali na zemi nehybné telá. Tváre nešťastníkov vyjadrovali hrôzu a zdesenie a bolo zjavné, že sa jednalo o popravu. Zopár krokov vedľa nich ležala na zemi ďalšia mŕtvola. Bol to jeden zo žalárnikov, ktorý si iba pred chvíľou vpálil guľku do hlavy. Jeho čerstvá krv sa rozlievala po drevenej podlahe.
-	Odporný masaker, - zahundral Dornič a s hnusom sa odvrátil.
-	Prišli sme neskoro.
-	Ako dlho môžu byť mŕtvi?
-	Predpokladám, že od včera, - LeRoy sa naklonil nad telami a pozorne si ich obzeral. – Spolu s tými vonku ich je dokopy jedenásť. 
-	Poznávate niektorého z nich?
-	Zaiste, zaujímalo by ma, kde sú ostatní, - Francúz sa vyrovnal.
-	Zostáva nám ešte niekoľko budov...
-	Nie, nie. Pochybujem, že tu bude ešte niekto.
-	Myslíte si, že sú nažive? – zatiahol Dornič prekvapene.
-	Nielen to. Zdá sa, že vaša teória je správna.
-	Počúvam.
-	Pamätáte sa na skupinku, ktorá opustila naše väzenie v okamihu, keď vrcholila vaša hádka s Cooperom a jeho ľuďmi?
-	Chcete povedať, že, ... – Dornič významne kývol hlavou k nehybným telám.
-	Áno. Nakoniec, presvedčte sa sám. 
Obaja prikročili k mŕtvolám a Dornič si ich tentoraz obzrel pozornejšie. Napriek zdeseným úškľabkom črtajúcim sa v ich nehybných tvárach, niektorých z nich spoznal.
-	Zdá sa, že máte pravdu. Kde sú však ostatní?
-	Táto skupinka mala už od začiatku náskok takých pätnásť, dvadsať minút. Boli to prevažne mladí ľudia v dobrej kondícii, takže ich náskok sa musel z kilometra na kilometer zvyšovať. Hlavná skupina na čele s Cooperom ich jednoducho nijako nemohla dostihnúť.
-	Ak vezmeme do úvahy, že si v osade privlastnili najlepšie veci, určite ani nemali záujem, aby ich ktosi dohonil. Museli by sa o všetko podeliť.
-	A táto bezcitnosť a sebeckosť ich nakoniec stála životy.
-	Každý si je sám strojcom svojho šťastia.
-	Kedy ako. Naši únoscovia nešťastníkov, visiacich na koloch, museli najprv neľudsky mučiť, kým naozaj nadobudli presvedčenie, že to nie sú tí, ktorých hľadajú. Potom, v duchu vašej teórie, ostatných jednoducho popravili. Boli by pre nich iba zbytočnou záťažou.
Dornič sa s povzdychom posadil vedľa dverí tak, aby mal na nádvorie dobrý výhľad a oprel hlavu o stenu. Po prebdenej noci a divokom ráne ho zmáhala únava. Lenivo prižmúril oči, no vzápätí ich prudko otvoril.
-	Myslíte si, že človek, ktorého gerila hľadá, je Cooper?
-	Alebo niektorý z jeho ľudí, - LeRoy sa postojačky oprel o stenu oproti Dorničovi.
-	Čo je zač?
-	Vyzerá ako gauner, no podľa jeho rečí a správania, zrejme, bude nejaká vplyvná osoba. Možno je politik alebo niečo podobné. Rozhodne však nie je businessman na čiernej listine mafie.
-	Asi máte pravdu. Gauneri a politici sú jedna čeliadka.
-	Na váš vek ste poriadny optimista, - ironicky poznamenal LeRoy.
-	No nech je Cooper akýkoľvek, musíme uznať, že je človekom na mieste. Dokázal cestujúcich nielen zorganizovať, ale aj  ukryť v džungli tak, že ich ani my nedokážeme objaviť. Ktovie, možno je to z našej strany iba osobná zaujatosť a on a jeho ľudia nás bezpečne vyvedú z tejto divočiny...koniec koncov, spomínal aj nejakú záchranu.  
Francúz neodpovedal. Cez otvorené dvere si prezeral bezprostredné okolie a jeho zádumčivý pohľad naznačoval, že nad čímsi tuho uvažuje. Dornič vytiahol plechovú čutoru a hltavo sa napil vody. Potom si opláchol tvár a zmyl si z nej hrubú vrstvu prachu.
-	Mali by sme ísť. Zostávať tu je priveľmi nebezpečné, - riekol LeRoy, pričom na svojho spoločníka ani nepozrel.
-	Zaiste, ale kam?
-	Späť k našim veciam. Cooper s ostatnými musel odbočiť niekde na trase medzi poľnou cestou a miestom, kde sme nastražili pascu. Iné riešenie nejestvuje.
-	Čo ak sa mýlime a ich telá sú predsa len tu?
-	Chcete to tu prešacovať?
-	Aspoň zbežne. Pre pokoj duše.
Francúz najprv nereagoval, no potom rázne zafučiac sa prudko odlepil od steny:
-	Tak poďme, nech už to máme za sebou!
Prezreli každý kút, dom i pivnicu, nazreli i do drevených barakov. Naďabili na ďalšie nehybné telá samovrahov, roztrúsených po celom tábore, no po ostatných pasažieroch nenašli ani stopy. Dorničovi viditeľne odľahlo, LeRoy bol zas naopak stále zamyslenejší.
-	Pôjdeme po ceste, alebo sa budeme predierať pralesom? – nadhodil takmer veselo Dornič, keď prikrčení zastali pri vale z hlinených vriec.
-	Úprimne povedané, po rannom harmatanci by som teraz nerád prišliapol niektorú mínu. Zdá sa, že tu aj tak nikoho niet. Kto prežil, buď si vpálil guľku do hlavy, alebo ušiel.
Pred sebou mali asi pol kilometra dlhý otvorený priestor, krížom preťatý poľnou cestou. Ne ceste vo vzdialenosti necelých päťdesiat metrov stál džíp, vedľa ktorého hneď napravo v tesnej blízkosti ležalo prevrátené a na uhoľ obhorené nákladné auto. Z jeho útrob ešte stúpal k oblohe dym, jemne zatieňujúc takmer čistú bezoblačnú oblohu. Okolie áut bolo posiate množstvom malých kráterov, po vybuchnutých mínach. Takmer všade naokolo sa povaľovali kusy drevených trámov rôznej veľkosti.
Okrem dvoch malých skackajúcich vtákov na ceste nevideli žiaden pohyb. 
-	To je vaše dielo?
-	Ako sa to vezme.
-	Nerozumiem.
-	Posed som zložil ja, no ostatné si zapríčinili sami. Keď obe autá vyrazili, bola veľmi zlá viditeľnosť. Prvé zišlo z cesty a naletelo na mínu. Ostatné už bola reťazová reakcia a vôľa božia. Stali sa obeťami vlastných konšpirácií. 
-	Všade pozdĺž cesty je mínové pole?
-	Neviem, či všade, no určite odtiaľto až minimálne k troskám nákladného auta. Po oboch stranách, samozrejme. Okrem toho na plantáži, cez ktorú som ráno prechádzal, hneď od lesa je ďalšie mínové pole. Pravdepodobne sa tiahne až na druhú stranu. Dornič rukou opísal oblúk, ktorý skončil za ich chrbtami.
-	Preboha, ako ste sa cez to dostali?
-	Mal som z pekla šťastie. Míny bolo vidieť.
-	To je nemožné, - LeRoy sa zatváril pochybovačne. – Iba ak by ich ukladali ešte v ten večer.
-	Zrejme to bolo tak. To, že som tu, hovorí samo o sebe.
-	Dobre, - Francúz sa na neho akosi čudne pozrel. - Teraz ma počúvajte. Pôjdem prvý a budem sa držať pravej strany. Vy ma budete nasledovať po ľavej strane asi v desať metrovom odstupe. Pôjdeme tak rýchlo, ako sa len bude dať. A pozor na míny. Kto vie, kde všade ich ešte dali.
Vyrazili. LeRoy vpredu, za ním ako tieň, Dornič. Krátku vzdialenosť bežali ako o preteky a o niekoľko sekúnd, obaja zadychčaní, zložili sa pri  predných dverách džípu, každý na svojej strane. Predné sklá boli rozbité na márne kúsky, karoséria bola samá priehlbina. Bezvládne telo vodiča viselo na pootvorených dverách, s rukami vystretými smerom k zemi.
-	Akoby ich zasiahol roj meteoritov, - zafučal LeRoy a nazrel dovnútra. Tam ležali ďalšie dve mŕtvoly s množstvom tržných rán na celom tele. Starší z nich bol nakrátko ostrihaný, s jemnými fúzikmi pod nosom. Celú tvár mal zaliatu krvou. V rukách zvieral objemný zelený vak spôsobom, akoby sa bál, že príde o jeho obsah. Smrť ho zastihla v polohe absolútneho prekvapenia. 
Francúz sa natiahol za vakom a pokúsil sa ho vybrať mŕtvemu mužovi z rúk.
-	Máte niečo? – Dornič sa zodvihol a tiež nazrel dovnútra.
-	Elita, - zahundral LeRoy a potiahol mocnejšie.
-	Čo sa s tým lomcujete? Vykašlite sa na to!
-	Do čerta s tebou, človeče! Ani po smrti sa toho nechceš vzdať? – Francúz zlostne zasyčal, nohou sa oprel o spodný rám džípu a oboma rukami prudko potiahol za popruhy. Vak sa konečne vyšmykol zo zovretia mŕtveho a zotrvačnosťou skončil v LeRoyovej tvári. Ten zasyčal a na chvíľu stíchol.
-	Dúfam, že vám to stálo za to! – Dornič sa medzitým prikrčil, napäto sledujúc šíru plantáž na svojej strane.
-	To si píšte, že áno! Poďte sem! – Francúzov hlas sa ozval z prednej kapoty, kde rozložil obsah vaku.
-	Čo je to? – Dornič pribehol, práve vo chvíli, keď jeho spoločník otvoril hrubý kožený fascikel. Namiesto odpovede iba dôrazne zodvihol ľavý ukazovák a so záujmom si prezeral jeho obsah.
-	Listiny? Chcete to všetko teraz čítať?
-	Isteže nie, vydržte!
Dornič sa nervózne poobzeral. Všade vládlo mŕtvolné ticho. Akoby zo zotrvačnosti siahol do ukoristeného vaku a prekvapene zhíkol.
-	Tu je prachov! Samé doláre!
-	Vysypte ich! – LeRoy prudko zatvoril fascikel. – V tejto diere sú nám na nič!
-	Nie sú veľmi ťažké, - namietal Dornič, ťažkajúc vak v pravej ruke.
-	Spomeňte si na náklad  tri kilometre odtiaľto. Hneď vás prejde chuť.
-	Pozrite sa, toto môžeme kedykoľvek zahodiť. Nezabúdajte, že v našom svete niekedy peniaze zaberajú lepšie než guľka. Nakoniec, je to aj humánnejšie.
-	Nesiete si to sám!
-	V poriadku.
-	Aj s fasciklom.
-	Dajte ho sem, - Dornič sa načiahol a vložil kožený fascikel späť do vaku. Potom si ho prehodil cez ramená, upravil popruhy a uchopil zbraň.
-	Môžeme ísť.
Slnko začínalo nemilosrdne pražiť. Kráčali náhlivým krokom, dôkladne pozerajúc nielen na okolie, ale i pod nohy. Nebezpečenstvo im hrozilo doslova zo všetkých strán. 
Krok za krokom sa blížili k miestu, kde cesta vnikala do pralesa. Plantáž sa jemne zvlnila a do tvárí im zavial príjemný osviežujúci vánok. Dornič siahol za svojou čutorou a na jeden hlt vyprázdnil jej zvyšný obsah. Takmer v tom istom okamihu mu na spotenom čele vyrazili ďalšie kvapky. 
-	Tie sprosté komáre mi neskutočne chýbali, -  podráždene zahromžil, keď takmer v jednom okamžiku naň padol hustý roj. 
-	Nerozčuľujte sa. Nervozita je doslova magnetom pre hmyz. Čím viac sa budete zaháňať, tým viac na vás budú sadať a nakoniec si budete myslieť, že celý svet je proti vám.
-	To si už myslím teraz. Hmyz otravne dobiedza, porast dookola sa vlní a šumí. Ak je tu nejaký bandita, tak ho vôbec nezbadám.
-	Viete, čomu vy hovoríte porast? – LeRoy zastal a spýtavo sa zahľadel na svojho spoločníka.
-	Porastu, tráve, kríkom, - Dornič zlostne vypľul z úst komára. – Nie je to jedno?
-	Je to koka. A určite sa táto droga pestuje aj na ostatných poliach a plantážach, ktoré sme videli na mape.
-	Záleží na tom?
-	Zaiste. Podľa toho už jednoznačne vieme, s kým máme do činenia, - vážne prehovoril Francúz.
-	Viete priateľu, u nás sa hovorí, diabol ako fras. Nie je to jedno, kto vás chce zastreliť? Guľka v tele zabíja od každého rovnako.
-	Dostali sme sa do pazúrov niektorej z odnoží narkomafie, - LeRoy si Dorničove reči nevšímal. - Tí sa nezastavia, až kým nás nedostanú.  
-	Rysujete nám pekné vyhliadky, - Dornič prehltol ťažkú slinu. - To ste sa dozvedeli z dokumentov vo fascikli? 
-	Áno, aj.
-	Ostáva len dúfať, že nikto neprežil.
-	Na to by som sa nespoliehal.
-	Takže tie doláre sa nám nakoniec možno aj zídu, čo poviete?
LeRoy iba pokrčil ramenami a zvrtol sa na podpätkoch. 
Vošli do džungle a presne o hodinu odbočili na chodník, ktorý vyšliapali jedenásti úbožiaci. Na chvíľu si sadli, oddýchli a niečo zjedli. Všetko však robili chvatne a s poriadnou dávkou nervozity.  Celý čas boli ako na ihlách. Jasne si uvedomovali, že ich môžu prekvapiť kedykoľvek a z ktorejkoľvek strany. Ak by sa im dostali do zajatia, vymlátili by z nich dušu. Ich mučiarsky profil mali možnosť vidieť. 
Obaja sa zhodli, že takýto oddych nemá zmysel, vyhodili si plecniaky na ramená a vracali sa cestou, odkiaľ deň predtým prišli. LeRoy vpredu s ľahším nákladom pozorne sledoval stopy, za ním Dornič, ktorý sa miestami od únavy tackal. Obed, aj keď bol krátky a skromný, ho takmer zmohol.
Stáli, keď LeRoy stál, šli, keď LeRoy šiel. Dornič zaryto sledoval päty jeho bagandží a nechal sa viesť. Na viac už jednoducho nemal.
-	Tu je to, - Francúz zastal.
-	Ste si istý?
-	Stopercentne.
-	Môžem sa zložiť?
-	Áno, bude to tak lepšie. Ja si zatiaľ obzriem terén. Počkajte tu.
-	OK, - Dornič zhodil všetku batožinu a vzápätí sa na ňu pohodlne zvalil. Ani si neuvedomil, kedy zaspal. 
Utekal pralesom. No nebol to útek, skôr trápenie. Nohy mal ako z olova a za sebou hordu krvilačníkov. Všetci boli natretí krvou a divoko jačali. Odrazu spadol. Vedel, že to je koniec. Zmocnili sa ho a priviazali o kôl. Pod nohy mu dali veľkú kopu raždia, a kdesi z pozadia sa vynoril ich vodca. Bol z nich najstrašnejší. V ruke držal veľkú fakľu a desivo sa smial. Bol to Cooper. Priložil fakľu k raždiu a podpálil ho. Zachvátila ho bolesť. Mykal sa na kole, snažiac sa vyslobodiť. Ktosi ho chytil za rameno a prudko ním zatriasol. Strhol sa. Sen bol preč.  
-	Človeče vy ste sa zbláznili, - karhal ho LeRoy. – Chrápete tu ako slon. Musí vás byť na míle počuť.
-	Spal som? – Dornič sa vytreštenými očami prekvapene poobzeral.
-	To má byť vtip?
-	Ako dlho ste bol preč?
-	Pätnásť minút? Vravel som vám, aby ste si nebrali taký veľký náklad.
-	To nie je tým, - pokrútil hlavou a vstal. – Keď som bol mladší, nosil som u nás v horách podstatne väčšie náklady. Je to únavou. Časový posun, prebdená noc a napätie...ale na to si, zrejme, budem musieť zvyknúť.
-	Ste už pri vedomí?
Keď Dornič kývol hlavou, LeRoy pokračoval:
-	Je to šikovne urobené. Keby som to nehľadal, tak to len ťažko nájdem. Tomu, čo to vymyslel, musím zložiť poklonu.
-	Ďalší bod pre Coopera. Keď to tak pôjde ďalej, vykľuje sa z neho svätý muž.
-	Prenesieme teraz jeden vak po druhom. Každý osobitne, aby sme nepolámali vetvičky okolitých kríkov, - Francúz odrazu zmĺkol. – Nie, urobíme to inak. Veci prenesiem iba ja, vy tu počkáte a budete sa snažiť nezaspať.
-	Už som pri vedomí. Nemusíte to preháňať.
-	Dobre, dobre. Budete mať niečo proti tomu, ak to všetko urobím ja?
-	Robte, ako chcete, - Dornič ledabolo kývol rukou. - Nebojte sa, moje ego tým nijako neutrpí.
-	Fajn. Tak idem. A prosím vás, nespite! – ešte raz zdôraznil a zmizol za zelenou stenou.
Celkove sa LeRoy otočil jedenásťkrát, s každým jedným kúskom ich výbavy. Nakoniec prišiel pre svojho spoločníka.
-	Našľapujte len tam, kde ja a držte tie konáre, ktoré držím. Nič sa nesmie zlomiť! – úzkostlivo zdôrazňoval celou cestou. Prešli asi štyridsať metrov, keď došli k batožine. 
-	Vrátim sa ešte zahladiť stopy. Odporúčam vám...
-	Aby som nespal, - skočil mu do reči Dornič.
-	Nie. Aby ste si nasadili batožinu, pretože zakrátko som späť a vyrážame.
Ako povedal, tak aj bolo. Po piatich minútach sa vrátil, kde ho už čakal vystrojený Dornič. Rýchlo si navliekol výstroj a nezmeneným tempom pokračovali v ceste po úzkom chodníku, podobnom tomu, ktorý práve opustili. 
Trmácali sa viac ako šesť hodín. Zopárkrát zastali, pričom LeRoy zakaždým podrobne skúmal mapu a zakresľoval do nej ich novú pozíciu. Dornič už na únavu takmer zabudol, no hlad, ozývajúci sa z jeho žalúdka, bol z hodiny na hodinu intenzívnejší. Prezieravo sa obmedzil iba na pitie vody, pretože vedel, že ak by sa najedol, toho dňa by viac nevstal. 
Konečne LeRoy zastal.
-	Utáboríme sa! – vyriekol úsečne a zložil na zem veci.
-	Už som takmer ani nedúfal, - Dornič jedným ťahom odhodil celý náklad a vrhol sa na prvú konzervu, čo mu prišla pod ruku.
-	Prepáčte, že budem taký drzý a neponúknem vás, no už nevydržím, - poľovníckym nožom odrezal veko konzervy a pustil sa do jedenia.
-	Nechcete si to zohriať? – uškrnul sa Francúz.
-	Potom...neskôr, - odvetil mu plnými ústami, takže ho bolo ledva rozumieť.
LeRoy sa vzdialil, nazbieral trochu raždia a niekoľko kúskov suchého dreva. Rozložil malý ohník, na ktorý položil otvorenú konzervu a skôr než sa dotkol teplého jedla, Dornič spal ako zabitý. Upadol do tvrdého bezsenného spánku. 
Keď sa prebral, bola už tma. Nosom zacítil jemnú vôňu spáleného dreva. Prevalil sa na druhý bok a uzrel LeRoya sediaceho pri skromnom ohni, ako usilovne študuje obsah fascikla. Šmátrajúc v polotme sa načiahol za čutorou.
-	Zobudili ste sa? – Francúz zodvihol hlavu.
-	Hej, akosi som opäť vyhladol.
-	Skôr všetko zjete, ako niekomu vôbec stihnete venovať.
-	Veď preto som si pribalil viac, - Dornič prevrátil čutoru a dosýta sa napil.
-	Povedzte, už dávno som sa vás chcel opýtať.., aké je vaše zamestnanie?
-	A vaše?
-	Protiotázka je vaša odpoveď?
-	Nie, prepáčte, ako sa hovorí, túto otázku ste mi zobrali z úst, ale dobre. Som konštruktér. A vy?
-	Konštruktér čoho?
-	Čoho len chcete. Po škole som začínal s robotmi  a výrobnými linkami, neskôr, keď firmu nechali úspešne skrachovať, presedlal som na hydraulické valce a vôbec hydraulické komponenty. Stačí?
-	Do Kanady ste cestovali služobne?
-	Ako sa to vezme. Jednoducho som emigroval. Kanadská vláda je prezieravá a má záujem o odborníkov. U nás na Slovensku si vzdelaných ľudí síce vážia, ale nezaplatia. Treťotriedny murár zarobí viac.
-	Zlákala vás vidina peňazí?
-	Nie, - stroho sa ohradil. – Len nemám chuť bývať celý život v podnájmoch. Z môjho platu mi nevyšlo ani na hypotéku. Mnohí to riešia prácou v zahraničí, pár rokov hrdlačia kade tade, kým nenaškrabú aspoň na dvoj - troj izbový byt, zatiaľ čo ich deti vychováva prehnitá televízia, bulvárne časopisy a pochybné mediálne hviezdy. K tomu by som sa teda veľmi nerád dopracoval.
-	Len aby ste neboli sklamaní.
Prekvapene na neho pozrel. LeRoy pokračoval.
-	Chcete vychovávať svoje deti, no opustili ste svoje sociálne zázemie s úmyslom vkročiť do Babylonu národov. Či sa vám to však páči, alebo nie, nakoniec vaše deti bude aj tak vychovávať televízia, časopisy i pochybné mediálne hviezdy...
-	Nie, - skočil mu prudko do reči. – Budem tam ja. Vysvetlím, usmerním a pôjdem príkladom. Budem s mojou rodinou každý deň, nie iba trikrát do roka!
-	Nie, - oponoval mu rázne jeho spoločík. – Budete v práci dlho do noci alebo budete na služobnej ceste a ak aj nie, tak budete sám proti všetkým. Nepomôžu vám starí rodičia, priatelia, známi, ktorí majú rovnaké zmýšľanie ako vy, sú vychovaní v tých istých tradíciach, na tom istom duchovnom základe. Opustili ste svoju krajinu, svoj národ, spoločenstvo, na ktorých tradíciách a základoch ste mali šancu splniť svoje predsavzatia. V cudzine budete vždy cudzí a vaše deti nakoniec nebudú zdieľať vaše predstavy. Buď od vás utečú, alebo vás budú považovať za čudáka. Konzum a komercia ich nakoniec aj tak prevalcuje a pohltí. Sám proti tomu neurobíte nič.
Dornič na neho hodnú chvíľu zarazene hľadel, kým sa konečne zmohol na slovo.
-	Vy budete najskôr nejaký premúdrený profesor.
-	Ani nie. Dlhé roky som pracoval v armáde. Teraz som na dôchodku a užívam si to, čo som za svoj život zameškal. 
-	Teda filozof v maskáčoch, - vyhŕklo z Dorniča, – ktorý si to teraz užíva.
-	Nebuďte vzťahovačný. Nechcel som sa vás nijako dotknúť. Vnímajte to skôr ako určitý názor na problém. Možno všetko nakoniec dopadne tak, ako si to predstavujete. Z celého srdca vám to prajem.
-	Čo chcete robiť v Kanade?
-	Rád cestujem, – na cvíľu sa odmlčal rukou zašmátral v tme a hodil kúsok dreva do zhasínajúcich plameňov. - V Montreali mám brata, s ktorým plánjeme prejsť naprieč celou Kanadou. Je to nádherná krajina s prevažne ešte panenskou prírodou. Takých civilizáciou nedotknutých kútov nie je už na svete veľa.
-	Ste potom šťastný človek.  
-	Čo máte tým na mysli, - Francúz v jeho hlase cítil nádych irónie.
-	Pozrite sa okolo seba, - Dornič roztiahol ruky. – Samá panenská príroda.
Francúz zamyslene sledoval, ako sa jeho spoločník posadil a hladne poobzeral.
-	Čo keby som využil vašu vatru a zohrial si večeru?
-	Poďte, priložím ešte na oheň.
Dornič vytiahol ďalšiu konzervu, otvoril ju, počkal, kým sa priložené polená trochu rozhoria a položil ju k okraju ohňa. Potom si k tomu čupol a hladne pozeral na svoj pokrm.
-	Niečo ste v tých papieroch objavili? – ozval sa po hodnej chvíli ticha.
-	Zatiaľ nič podstatné.
-	Nehovoríte to presvedčivo. 
-	Mám jasať, aby som bol presvedčivý?
-	Mohol by som sa na to po večeri pozrieť?
-	Upozorňujem vás však, že okrem čísel je všetko v španielčine.
-	V tom prípade mi o tom radšej porozprávajte.
-	Už vám to buble, chcete to jesť vriace? – LeRoy jemne zvýšil hlas. Dornič si povytiahol košeľu spoza opaska a opatrne chytil konzervu za otvorené veko. Napriek ochrannému opatreniu ho to poriadne pálilo. S hlasitým syčaním to presunul pol metra od ohňa a položil na zem. Siahol na jeden z vakov, hodil ho vedľa konzervy a s lyžicou v ruke sa nad ňou usadil.
-	Počúvam vás.
-	Nič dôležité vám nepoviem, pretože doposiaľ som si stihol iba zbežne prezrieť obsah fascikla. Je tu veľa fotografií, výpisy z bánk, zmluvy, zoznamy ľudí a spoločností, nejaký sto stranový román od neznámeho autora, dve diskety a štyri disky CD-R. To je všetko. 
-	Jasné, - Dornič položil lyžičku v ešte nedojedenej konzerve, utrel si ruky do nohavíc a natiahnúc ruku sa nepatrne nadvihol:
-	Nože mi to na chvíľku požičajte!
-	Nebudete z toho múdrejší ako ja, - LeRoy mu to ležérne podal, nespúšťajúc z neho skúmavý pohľad.
-	Niečo vám teraz poviem, - Dornič pevne uchopil kožený fascikel a uprene sa zahľadel na Francúza, ktorého silueta sa zmietala medzi tmou a zábleskom ohňa.
-	Netvrdím, že mám nejaké extra životné skúsenosti, no ešte dokážem posúdiť veci normálne od nenormálnych.
-	Nechcel som vás uraziť.
-	Neprerušujte ma, neviete, čo chcem povedať. Od okamihu, kedy sme sa dozvedeli, že naše lietadlo spolu s nami uniesli, sa mnohé veci vyvíjajú viac ako nenormálne. Narkomafia unesie cestujúcich len pre to, že sa medzi nimi nachádza skupinka ľudí, ktorých sa chcú zmocniť. Už to považujem za choré, keď unesú niekoho o kom nevedia s istotou, že je to práve on. Potom nás uvrhnú medzi sedem otrhancov, akoby testovali naše reakcie s nádejou, že sa tí praví sami odhalia. Lenže nakoniec chytia nepravých, mučia ich a keď zistia svoj omyl, zajatcov jednoducho popravia. Naozaj neviem, ako vyzerá taký tábor narkomafie uprostred džungle, no guľomety na vežiach, dvojité mínové pole a perfektná výzbroj svedčia, že sa pripravovali doslova na vojnu. Na vojnu, ktorá zjavne súvisela s únosom, pretože ešte dodatočne zamínovali ďalšie rozsiahle územia v okolí tábora. Keď sa však ozve prvý výstrel, časť z nich sa v panike pokúša ujsť, časť spácha samovraždu a iba nepatrná časť sa pokúša vzdorovať. Ak je toto pre vás normálne, tak pre mňa nie. Povedzte mi, koho sa tak čertovsky báli!? Čo im naháňa hrôzu tak, že strácajú kontrolu nad svojím rozumom a podliehajú totálnej panike, respektíve si radšej rovno vpália guľku do hlavy!? Kto je, dočerta, Cooper? Je to boh alebo azda diabol? – rozohnený vlastným rozprávaním sa významne odmlčal. 
Chvíľu si hľadeli  z očí do očí, keď Dornič už pokojnejšie dodal.
-	Každú hodinu si čarbete do mapy našu pozíciu. Je zjavné, že sa naši bývalí spolucestujúci na čele s Cooperom presúvajú po veľkom oblúku okolo tábora, ktorý sme navštívili včera ráno. Akoby dobre vedeli o jeho existencii. Napriek tomu ste nemali za potrebné mi to povedať. Načo tie tajnosti?
-	Žiadne tajnosti. Jednoducho na to neprišla reč.
Dornič meravo hľadel na LeRoya. Chvíľu akoby hľadal správne slová, načo dôrazne vyslovil otázku, ktorá mu dlhšiu dobu chodila po rozume.
-	Prečo sme vzali ten fascikel? Čo si od toho sľubujete?
-	Omnoho viac, ako vy od peňazí, ktoré boli pri ňom.
-	Vy viete, čo je v tých dokumentoch, však? 
Francúz neodvetil.
-	Alebo aspoň čo by v nich malo byť!
-	Neviem. Len by som chcel, aby to tam bolo.
-	Tak to, dočerta, už vyklopte, - zatiahol Dornič nazlostene. – Ťahám z vás slová ako z chlpatej deky!
-	Chcel by som nájsť odpoveď na otázky, ktoré ste pred chvíľou predniesli. Nemyslite si, že ste jediný, kto si povšimol podivné okolnosti celého nášho únosu.
-	Naozaj diplomatická odpoveď.
-	Je to pravda! Už dlhšiu dobu mám pocit, že sme sa nechtiac zamotali do čohosi, čo má omnoho väčšie rozmery, ako si len dokážete predstaviť, a tu, v týchto dokumentoch  možno nájdeme aspoň nejaký náznak vysvetlenia. 
Dornič otvoril fascikel a zbežne si prezrel obsah. Bolo tam všetko, čo jeho spoločník spomínal. Do poslednej položky. 
Opatrne sa nahol nad oheň a prezeral listinu za listinou. Sem-tam sa pri niektorej pozastavil, snažiac sa pri mizernom svetle rozlúštiť zopár slov, ktorých významu nakoniec aj tak nerozumel. Ešte zbežne prešiel niekoľko fotografií, načo kožený obal rezignovane zatvoril.
-	Nemám na to náladu! – prehlásil otrávene a vrátil fascikel. – Zajtra, ak nám zvýši nejaký čas, sa na to pozriem. 
Dornič sa opäť nahol nad svojou večerou a zamyslene, s dávkou zotrvačnosti, pokračoval v jedení. 
-	Možno by bolo vhodné o niektorých našich zážitkoch pred ostatnými pomlčať, - zatiahol zamyslene LeRoy, sledujúc, ako si Dornič vložil do úst posledné sústo. Veľký kusisko sa mu ledva zmestil do úst, takže v tej chvíli sa nezmohol na slovo.
-	Nikto nemusí vedieť, že sme seňorovi mafiánovi vtrhli do haciendy.
Dornič zúrivo dožuval, zjavne chtiac čosi poznamenať. Konečne mal ústa prázdne.
-	Súhlasím. Čo naše veci? – kývol hlavou smerom k vakom a plecniakom. – Čo povieme, odkiaľ sme ich vzali?
-	Pravdu. Opíšeme všetko tak, ako sa udialo. Po bitke sme objavili odbočku a vydali sme sa po ich stopách. Tu nemáme čo skrývať.
-	Ak dovolíte, je by som to predsa len vylepšil, pretože takto by sme vyzerali až príliš inteligentne. Navrhujem, aby sme došli až na cestu. Tam sme zistili, že stôp je akosi menej, preto sme sa obrátili a hľadali miesto, kde naši bývalí spolucestujúci zišli z chodníka. Zdá sa mi to vierohodnejšie.
-	Počujte, vy ste hotový intrigán, - s miernym obdivom zhodnotil LeRoy.
-	Keď na to príde... – Dornič si medzitým očistil nôž a zasunul ho späť do pošvy. Potom si opäť ľahol a zavrel oči.
-	Ozaj, - ozval sa po chvíli. – Nemali by sme si stanoviť hliadky? Sme tu v bezpečí?
-	Len spite. Ja to nejako zvládnem.
-	Ste si tým istý?
-	Zobudím vás po polnoci a do svitania si potom trochu zdriemnem. Mne to bude stačiť. Len pokojne spite. Zajtra vás čaká úmorná cesta.
-	Fajn, - Dornič ledabolo zašomral a takmer okamžite zaspal. 
Zdalo sa mu, že ubehla sotva minúta, keď pocítil mocné mykanie za rameno. Neochotne otvoril oči a jemne sa podvihol na lakti.
-	Vstávajte, - LeRoyov hlas znel ako z veľkej diaľky.
-	Čo sa deje? – pomaly si pretrel oči, pričom v tom istom okamihu mu mysľou prebehli udalosti posledných dní. Takmer ihneď sa prebral. Zdrapol samopal a vyskočil.
-	Pokojne, pokojne. Nič sa nedeje, - chlácholil ho Francúz.
-	Tak čo ma budíte? – namrzene naň pozrel. V tme sotva rozoznal jeho siluetu. Oheň už nehorel.
-	Je jedna hodina. Začína vám smena.
-	Vtipkujete? Sotva som zaspal.
-	Zaspal? – Francúzov hlas znel mierne pobavene. – Chrápali ste tu na celú džungľu ako ranený tur. Všetky zvery ste vyplašili. To, že nás ešte neobjavili, znamená len toľko, že tu na míle niet ani živej duše.
-	Nechajte si tie vaše sarkastické poznámky.
-	Vidím, že ste sa už prebrali, - LeRoy ho priateľsky poklepal po ramene a ľahol si na vaky, na ktorých ešte pred chvíľou odfukoval jeho spoločník.
-	Keď začne svitať, zobuďte ma.
-	Áno, šéfko, - zamrmlal Dornič a posadil sa k vyhasnutej pahrebe. Oprel sa o LeRoyov plecniak a zahľadel sa do tmy.
Kdesi v kríkoch šramotila drobná zver. Ich nočné hry pôsobili, akoby sa v tých miestach práve uhniezďoval zúrivý prenasledovateľ. 
V mysli zabehol k predchádzajúcej noci. Bola nebezpečná a namáhavá, no jasne si uvedomoval, že mu dala viac, ako by sa na prvý pohľad zdalo. Pomohla mu nazrieť do života nočnej džungle. Kedysi sa strhol pri každom šuchnutí i bezvýznamnom škreku drobného vtáctva. Teraz by ho dokázal vyviesť z rovnováhy iba poriadne hladný jaguár, obšmietajúci sa okolo ich tábora. 
Z korún stromov sa ozval trepot krídel nočného dravca. Netrvalo dlho a  nasledoval smrteľný škrekot obete. Kolobeh života a smrti mal svojich aktérov tak cez deň ako v noci. Tak v džungli ako v najvyspelejších metropolách vybudovaných človekom. Napadlo mu zvláštne prirovnanie. Tvor z džungle zabíja preto, aby nasýtil svoje telo, no Pán tvorstva zabíja, aby nasýtil svoju dušu.
Dornič si pretrel tvár a snažil sa zahnať čierne myšlienky. Uvedomoval si, že jeho myseľ sa preň môže stať jediným záchrancom, rovnako ako aj najväčším nepriateľom. Ako to v skutočnosti bude, záviselo iba od neho. 
Zvyšok noci prebehol pokojne. Len čo začalo svitať, zobudil Francúza. Ten vyskočil, akoby vôbec nespal a obaja sa svorne pustili do raňajok. Jedlo do seba nahádzali, ako rýchlo sa len dalo a vzápätí vyrazili. 
-	Dnes ich dobehneme, - prehodil len tak cez plece LeRoy. Boli to jeho prvé slová, od chvíle kedy sa prebudil.
Dornič nereagoval, preto sa k nemu zvedavo otočil. 
-	Ako ste na tom?
-	Mizerne. 
-	Čo to znamená?
-	Ešte do rána ma bolela iba polovica tela. Keď som si vyložil všetky tie krámy na plecia, zisťujem, že ma bolí každučký sval.
-	Nechcete sa niečoho zbaviť?
-	Chcete mi pomôcť?
Francúz sa zaškeril, akoby počul dobrý vtip. Jemne si nadhodil svoj plecniak, poopravil popruhy a až do poludnia sa neozval.
Na obed si urobili krátku prestávku. Mlčky sa postojačky najedli a ešte prežúvajúc posledné sústa, pokračovali v ceste. Obaja cítili, že svojich bývalých spolucestujúcich už majú takmer na dosah. 
Po niekoľkých kilometroch sa úzky chodník rozšíril. Najprv nepatrne, no potom sa pred nimi rozprestrela neveľká čistinka. 
LeRoy zastal.
-	Už som sa obával, že neodpočívali ani poslednú noc, - zdanlivo nezainteresovane vyhlásil, pričom si skúmavo obzeral prázdne táborisko. Prales bol v tých miestach redší. Niekoľko menších stromov a kríkov bolo povytínaných, pričom ich veľké listy zjavne poslúžili utečencom ako podložka proti vlhku a chladu. Nikde nebolo vidieť stopy po ohni. Chodník, po ktorom prišli, na druhej strane opäť vnikal do džungle.  
-	Je dávno po obede. Stále trváte na tom, že ich ešte dnes dostihneme?
-	Áno. Síl im bude každou chvíľou ubúdať geometrickým radom. Nemajú stravu ani vodu. To, že včera večer došli až sem, považujem takmer za zázrak.
-	Keď má človek za pätami smrť, často dokáže robiť divy.
-	Hovoríte z vlastnej skúsenosti?
-	Zaiste. Ešte pred niekoľkými dňami by som hádam ani muche neublížil. Dnes sa pomaly cítim ako lovec ľudí vo výslužbe, - Dorničov hlas znel jemne zatrpknuto. V hĺbke duše mal ľudí rád a nikdy by ani svojmu najväčšiemu nepriateľovi neprial smrť, ktorú teraz, ako na výsmech osudu, rozsieval na všetky strany. 
-	Nemali sme na výber...dobre to viete.
-	Poďme radšej, - Dornič sa vrhol dopredu a vnikol do džungle na náprotivnej strane nočného ležoviska. Chodník, po ktorom teraz kráčali, bol zo všetkých najhorší. Husté popínavé rastliny sa omotávali okolo tela, zle odseknuté konáre sa im zachytávali o objemné plecniaky a zdržiavali ich v pohybe. Utečencom pred nimi viditeľne ubúdalo síl.
Po niekoľkých kilometroch im pôda pod nohami začala mäknúť. Opatrne našľapovali na klzký povrch, rozmiesený množstvom chodidiel. Vody pod ich nohami pribúdalo, pričom pod váhou svojho nákladu sa každým krokom zabárali hlbšie a hlbšie. Na prepotené hlavy a ramená im zosadali nekonečné húfy krvilačných komárov, ktorých rady sa každým okamihom rozširovali. Pôvodne rezký krok oboch dobrodruhov sa postupne menil na nešikovné čvachtanie, vydávajúce hlasné zvuky na všetky strany. Situácia bola takmer zúfalá.     
-	To je samovražda, - zasipel nazlostený LeRoy, študujúc za pochodu mapu. – Kam sa ženu tí blázni?
-	Strachu nerozkážete, - poznamenal Dornič. – Dúfam, že ich dostihneme skôr, ako sa prepadnú niekde do rašeliny.
Len čo to dopovedal, okolo hlavy mu zahvízdala guľka, po ktorej vzápätí k nemu so silným hrmotom doľahol výstrel. Okamžite sa vrhol k zemi. Za výstrelom nasledoval hneď druhý, ktorý takmer splynul s čľapotom bahenného nálevu pod dopadom oboch plne naložených tiel.
Dornič sa pri páde zamotal do vakov a chvíľu mu trvalo, kým sa zmietajúc vyplazil z ich objatia. Za tú krátku chvíľu si vypočul záplavu tichých strohých slov vo francúzštine, a aj keď LeRoyovi vôbec nerozumel, domyslel si, že nadáva ako pohan. 
-	Chrbát je čistý, - ozval sa konečne anglicky sotva počuteľným hlasom. – Dávajte pozor! Môžu to byť naši!
Dornič zachytil jeho správu, opatrne sa plaziac rozbahneným terénom. Zbraň mal pripravenú k výstrelu. Jemne nadvihol hlavu a zrakom sa snažil prevŕtať hustú spleť džungle, nachádzajúcu sa v smere chodníka, odkiaľ priletela strela. 
Komáre, ktoré sa akoby na chvíľu stratili, boli späť v plnej sile. Mimovoľne pozrel dohora. Nad svojou hlavou uzrel veľký mrak dotieravého hmyzu, podľa ktorého aj slepý a neskúsený turista musel pochopiť, kde sa v tej chvíli ukrýva. Napriek všetkému z džungle nevyšiel jediný cudzí zvuk či podozrivý pohyb. Protivník zjavne vyčkával. 
Skrčil sa a mrkol dozadu na LeRoya. Ležal na rozbahnenom chodníku, jastriac zmyslami na všetky strany. V okamihu, keď sa im pohľady stretli,  jemne pokýval ľavačkou dávajúc najavo, aby bol trpezlivý. V tvári mal opäť svoj suverénny výraz, z ktorého sa dalo zreteľne vyčítať, že je iba otázkou času, kedy sa druhá strana nejakým spôsobom prejaví.   
Zhruba po desiatich minútach k tomu naozaj došlo. Vpredu na chodníku, vo vzdialenosti asi tridsiatich metrov, zašuchotal konár, potom sa ozvalo jemné čľapnutie a opäť ticho. Obaja sa ani nepohli. Protivník sa zjavne preľakol vlastného zvuku. 
Predvídavo čakali, kedy sa upokojí a bude pokračovať vo svojich plánoch. Neubehlo ani pol minúty, keď sa opäť ozvalo čvachtanie. Aj keď bolo opatrné, počuli ho zreteľne. Ktosi sa od nich vzďaľoval. Po niekoľkých krokoch sa k osobe pridali ďalšie kroky a kdesi ďalej pred nimi sa to odrazu len tak hemžilo chodcami.
Dornič sa opäť nadvihol. Jeho zorné pole končilo niekde vo vzdialenosti pätnástich dvadsiatich metrov. Nevidel nikoho. Obzrel sa za seba na svojho druha a potom mimovoľne na kôpku batohov.
-	Pst, - zasyčal zozadu LeRoy. – Veci nechajme tu. Nič sa im nestane. 
Prikrčení vstali a kradmými krokmi nasledovali skupinu ľudí pred nimi. Zavše chvíľu postáli, aby sa ubezpečili, že ich nezačuli, načo opäť s najväčšou opatrnosťou postupovali vpred.
Ako prvé uzreli holé, hlinou zamazané ženské nohy, zabárajúce sa do mäkkej pôdy. Hornú časť tela zakrýval bujný porast, ktorý sa ešte zotrvačnosťou chvel zo strany na stranu. Žena urobila krok vedľa do úzkeho pruhu svetla, sporadicky presvitajúceho džungľou. Pred očami sa im odkryla takmer celá postava. Bola odetá v sukni po kolená a v jemnej blúzke, pričom oba tieto zvršky už dávno stratili svoj tvar a farbu. Napriek tomu nebolo pochýb, že pred sebou majú jednu z letušiek.
Dojatý Dornič si prestal dávať pozor a ráznymi krokmi sa pustil za ňou. Postavou aj spôsobom držania tela pôsobila ako Kate. 
Jeho hlučné pohyby druhá strana okamžite zaregistrovala. Žena sa prudko otočila a pohľady sa im stretli. Stáli zoči – voči, vzdialení od seba necelých desať metrov. Okamih ticha, ktorý nastal, trval iba zlomok sekundy. Kate, Dornič ju už teraz definitívne spoznal, však namiesto privítania varovne vykríkla a zodvihla pištoľ, ktorú kŕčovito zvierala v ruke. V očiach mala hrôzu, ale aj odhodlanie. Prales sa prepadol do hrobového ticha.
-	Preboha, Kate! – zvrieskol Dornič. – Nestrieľajte!
Trasúca sa zbraň namierená na jeho hruď sa mierne sklonila.
-	Kate, nespoznávate nás? – pre istotu zodvihol obe ruky smerom k oblohe jasne dávajúc najavo, že ju nemieni ohrozovať a urobil zopár krokov smerom k nej.
-	Stojte! – zvreskla takmer hystericky.
-	Hej, madam! – ozval sa LeRoy dunivým hlasom. – Ešte pred časom ste pochybovali o mne a tuto Michaelovi, že sa vôbec k vám vrátime. A teraz, keď sme tu, častujete nás olovom! Ďakujem pekne za takú pozornosť! 
Ruky Kate sa prestali triasť, no uhol sklonu pištole sa nezmenil. Okamih poznania akoby ju pripravil o reč. Stála tam nehybne a ohromene ako socha. 
-	Kate, čo je s vami? – Dornič urobil zopár opatrných krokov. Cítil jej pálivý, nedôverčivý  pohľad, akoby sa ho snažila prevŕtať skrz - naskrz.. Až v tej chvíli mu napadlo, že obaja sú vpredu  na tele a tvári úplne zamazaní od blata, takže na takú vzdialenosť ich môže spoznať len veľmi ťažko. 
-	Povedali ste, že sa už neuvidíme. Pamätáte sa? – Dornič sa priblížil na vzdialenosť desiatich krokov, keď sa zbraň opäť mierne zodvihla. 
Kate sa za tú krátku dobu strašne zmenila. Jej hlboké oči boli opuchnuté a výrazne dominovali nad vpadnutými lícami. Rozstrapatené vlasy zviazané do vrkoča  ešte viac zvýrazňovali jej vychudnutú tvár. Výraz, črtajúci sa v tvári, pôsobil dojmom nekonečného utrpenia, akoby sa všetky hrôzy sveta transformovali do jej obličaja. 
-	Ak by sme boli prenasledovatelia, tak by sme vás už dávno zlikvidovali, nemyslíte? – vyriekol najjemnejšie, ako v tej chvíli vôbec dokázal. Jej duša sa zjavne nachádzala na pokraji hysterického zlyhania. Kolaps, ktorý mohol nasledovať, sa mohol prejaviť agresívnou streľbou alebo nervovým zrútením.
-	Tí dvaja, čo tam ostali, nevyzerali ako vy! – konečne sa ozvala. Napriek všetkému jej hlas znel ako šibnutie bičom.
-	Chápem, že máme zamazané tváre, ale...
-	Nemali také oblečenie...
-	Do čerta s vami, ženská! – zvolal nazlostený LeRoy. – Kde je Cooper! Zavolajte ho sem! A ak nie jeho, tak aspoň McGinnisa či Forbesa! S vami zdá sa nie je normálna reč.
Francúzova reakcia zrejme zabrala, pretože konečne sklonila pištoľ k zemi.
-	Odkiaľ ich...
Dornič vytiahol čutoru s vodou, nalial si trochu do dlane a vyšplechol si zopár kvapiek do tváre. Úkon zopakoval ešte raz a niekoľkými mohutnými zábermi rukávom si ju zbežne očistil. Konečne ich spoznala. Jemne sa zachvela a zavrela oči.
Neváhal a urobil zopár rýchlych skokov vpred. Pribehol k nej práve v okamihu, keď sa pozvoľna skladala k zemi. Pevne ju uchopil a pritlačil k sebe. Až teraz si všimol, že niekoľko metrov za Kate stojí Lin s naširoko vytreštenými očami, trasúca sa ako osika.   
-	Dobre. Bude dobre. Lin, bude dobre, neboj sa. Hej, Kate, preberte sa! – naklonil sa k letuške, ktorú zvieral. Uvažoval, či ju nemá položiť na zem, aby sa v pokoji prebrala. Pohľad mu padol na kašovitú hmotu pod nohami. Kate ticho zavzlykala, no potom sa tomu už nedokázala ubrániť a zadúšajúc sa od plaču sa triasla na celom tele.
Ohromený Dornič jemne poľavil zovretie, načo sa letuška ako zmyslov zbavená zviezla na kolená k jeho nohám. Prstami sa mu kŕčovito zadrapila do nohavíc a hlavu oprela o kolená. 
-	Kate, vstaňte, - sotva sa zmohol na slovo. Do očí sa mu tisli slzy dojatia. Pohľad mu opäť padol na Lin. Stál pri nej LeRoy a dával jej piť zo svojej čutory.
-	Tí museli zažiť poriadne peklo, - Francúz neveriacky pokrútil hlavou. – Mám chuť prehodiť zopár slov s Cooperom.
Dornič sa jemne odtrhol od Kate a ráznym krokom vyrazil dopredu. 
-	Kam sa ženiete? – za chrbtom začul LeRoyov dôrazný hlas.  Neodpovedal, iba pridal do kroku. Pred sebou uzrel siluety ľudí, podopierajúc sa o krivé palice, či jeden o druhého. Míňal strhané tváre, vpadnuté oči dívajúce sa naň so strachom, ale i s nádejou. Starci, ženy v pokročilom veku, deti, všetci mu uhýbali na úzkom chodníku, no cítil, že ich pohľady visia na ňom ako nehybná záťaž, spaľujúca jeho vnútro. Nevedel presne, čo urobí, keď sa zoči voči stretne s Cooperom, určite však vedel, že tento bezhlavý pochod smrti musí zastaviť.
-	Hej, kamarát, - akýsi tučný chlapík v stredných rokoch mu zachrapčal za chrbtom. Obzrel sa.
-	Už tri dni som nemal nič v ústach. Nemáš niečo pod zub?
Dornič mu mlčky podal čutoru, po ktorej muž hltavo siahol. Vytrhol zátku a jej obsah zúrivo vylieval najprv do úst a potom aj tvár. Uspokojene pritom ryčal ako zver.
-	Dajte to sem, človeče! Nie ste tu sám! – zrúkol nahnevane. Takéto suverénne a sebecké správanie ho zaskočilo. Vytrhol mu čutoru z rúk, no bola už prázdna.
-	Neviete si predstaviť, ako som trpel, - urazene reagoval muž, tváriac sa pritom, akoby bol v práve.
Dornič na okamih stratil reč, no potom sa rázne otočil a pokračoval smerom k čelu kolóny. So sebeckým podivínom sa nemienil teraz zaoberať. Vedel, že neskôr na to bude mať nekonečné more času.   
-	Pán Michael, - ozval sa akýsi hlas naľavo. Natočil hlavu. Žena, stískajúc za ruku malé dievčatko, natiahla k nemu ruku a stisla ho za rameno. Oči zaliate slzami jej žiarili. Až teraz v nej spoznal McGinnisovu manželku a vedľa ich dcéru. Jej tvár, zamazanú od blata, sotva rozoznal. Vyzerala rovnako zničene ako Kate. 
-	Ako ďaleko je Cooper? – konečne sa zmohol na slovo. Pýtať sa jej, ako sa má, sa mu v tej chvíli zdalo hlúpe. Vodu jej poskytnúť nemohol, pretože čutoru mal už prázdnu a nejaké vhodné milé slovo sa mu zaseklo kdesi v útrobách mozgu. 
-	Ten človek tu nie je, - potichu vyriekla McGinnisová, uprene mu hľadiac do očí.
-	Ako to, že...?
-	Michael! – spredu sa k nemu doniesol radostný výkrik. Vpredu sa spoza dvojice žien vysunula McGinnisova hlava s časťou jeho tela. Predieral sa smerom k nemu a na tvári mal skutočný výraz šťastia. 
-	Vedel som, že prídete! Ja som to vedel! – kričal z plného hrdla a vrhol sa na Dorniča ako starý známy. Vystískal ho ako príbuzného, ktorého nevidel roky. – Kate vás už dávno odpísala. Nik vám už neveril!
-	Kde je Cooper? – konečne sa Dornič dostal k slovu.
-	Ten? – McGinnisov jasavý výraz sa zamračil.
-	Počul som, že s vami nie je.
-	Vykašľali sa na nás. On, jeho kumpáni i ostatní. Svine! Obyčajné svine! Nechali nám iba mačetu. Ešte aj zbraň mi ukradli!
-	Vítam vás, synak! – cez masu tiel, ktorá sa na úzkom chodníku vytvorila okolo nich sa predral Forbes. V ľavej ruke tuho stískal mačetu a pravicu natiahol smerom ku Dorničovi. Jeho stisk bol pevný a odhodlaný. Starý požiarnik sa zdal byť vo výbornej kondícii. Útrapy posledných dní na jeho tvári a duši nezanechali nijaké stopy.  
-	Ako to vyzerá za nami? – zvedavo zatiahol.
-	V celku dobre. Nejaký čas sa prenasledovateľov nemusíme obávať.
-	Odstavili ste ich? – neveriacky sa zatváril Forbes.
-	Tak nejako, - Dornič nepresvedčivo pokrčil ramenami.
-	Je s vami aj Gérard?
-	Áno. Máme nejaké potraviny a výstroj. Nechali sme to vzadu. Poďte, aj tak sa musíme vrátiť späť. Smerujete rovno do rašeliniska, kde by ste našli istú smrť.
-	Ako to môžete vedieť? – reagoval Forbes zastretým hlasom.
-	Máme mapu. Musíme sa vrátiť nejaký úsek späť a zabočiť doprava. Cesta tým smerom by mala byť schodná.
Dornič sa odmlčal. Obaja muži hľadeli na neho pohľadom, akoby sa dívali na zázrak.
-	Máte potraviny? – sotva počuteľne hlesol McGinnis a čosi hlasnejšie ešte dodal. – Výstroj, a dokonca aj mapu?
-	Je niekto vpredu? – Dorničovi ich obdiv akosi nesedel.
-	Tu sme vpredu, - poznamenal vážne Forbes.
-	Kde máte tie potraviny? – McGinnis očividne ožil. Radosť, ktorú prejavoval doposiaľ, bola gniavená veľkými starosťami. Teraz sa jeho záťaž kdesi stratila. Chytil svojho syna za rameno, objal ženu a dcéru a radostne zvolal:
-	Dostaneme sa z toho! Som presvedčený, že sa z tejto džungle vyštrikujeme! Už nie sme sami! Do čerta aj s Cooperom!
Medzitým LeRoy za pomoci Kate rozdali vyhladovaným utečencom zo zadného voja trocha potravín. Nešťastníci z prednej časti, združení okolo Dorniča, sa k nim zakrátko pridali.
Francúz nekompromisne nadelil každému iba kúsok jedla a zopár hltov vody v obave, aby náhly prísun poživne neohrozil ich zdravie. Všetci to prijali s pochopením, až na malého obézneho muža, ktorý už predtým spotreboval celý obsah Dorničovej čutory. 
-	Som hladný, človeče! – vážne zaprotestoval, dôležito sa rozkročiac pred LeRoyom. Vysokému Francúzovi siahal sotva po bradu, takže jeho bojový postoj vyznieval pomerne komicky. Napriek tomu sa nik neusmieval.
-	Sklapnite, Banks! – stroho zvolala Kate.
-	Vy mi tu nemáte čo rozkazovať! – osopil sa na letušku a zapichol svoj ukazovák LeRoyovi do hrude.
-	Máte kopec jedla, napriek tomu nám ho odmietate poskytnúť.
-	No a? – Francúz sa pohŕdavo zaškeril. Banksov teatrálny výstup akoby sa ho ani netýkal.
-	Ak si nemáme myslieť, že ste ako naši väznitelia alebo ako tí, čo nás tak nehanebne opustili, tak nám ho okamžite dajte! Je to vaša ľudská povinnosť!
-	Tieto veci som získal s nasadením vlastného života  a nejaká nula mi nebude diktovať, ako mám s tým naložiť.
Banksova tvár sčervenela od zlosti. Bolo na ňom vidieť, že sa chystá vybuchnúť, no ďalšia strohá odpoveď ho dokonale umlčala.
-	Nakoniec, nikto vám nebráni, aby ste si to rozdali s únoscami a vzali si všetko, čo vám podľa vášho úsudku patrí, - LeRoy si vyhodil plecniak aj vaky na ramená a obrátil sa k ostatným.
-	Vážení, - zvolal nahlas. – Musíme sa vrátiť o kúsok späť! Pred nami je obrovské močarisko, ktorému sa oblúkom vyhneme.
-	Ja už nevládzem, - polohlasne sa ozvala staršia pani. Z jednej strany sa opierala o hrubú palicu a z druhej ju držala pod ramenom o čosi mladšia spoločníčka. Obe ženy zjavne mleli z posledného.
-	Potrebujete si odpočinúť a tu v bažinách to nie je možné, - chlácholivo sa ozval Dornič. – Nebojte sa, pôjdeme pomaly. Pevná pôda nie je až tak ďaleko.
Torzo bývalých cestujúcich, posilnených jedlom a vodou, uzrozumene nasledovalo dvoch záchrancov. Väčšina z nich sa im absolútne odovzdala do rúk. Pre týchto ľudí, ktorých už opúšťala vôľa, vyčerpaných strasťami osudu, sa stali jedinou nádejou prežitia. Mnohí z nich, ťažkopádne sa presúvajúc z nohy na nohu, ani nevedeli, ako po vlastných došli na miesto, ktoré iba ráno opustili. Možno to bolo oduševnením, ktoré sálalo z McGinnisa, možno Katina stratená viera alebo Dorničove povzbudivé slová či jeho pomocná ruka boli príčinou, že ľudia, túžiaci po odpočinku, sa ho konečne dočkali.
Len čo sa unavene zložili na zem, Dornič, McGinnis a Forbes sa s mačetami v rukách vrhli do lesa a v priebehu necelej hodiny nanosili obrovskú haldu dreva.