Klub nesmrteľných
Sven Grosman
úryvok

I.

Vládla pochmúrna letná noc. Tenký kosák mesiaca nesmelo vykúkal z hustých mračien zahaľujúcich oblohu a jemne osvetľoval nevľúdny starodávny cintorín. Za nevysokým rozpadávajúcim sa kamenným múrom, obklopeným divo rastúcimi kríkmi, sa ukrývali jednoduché a skromné pamätníky zašlých čias. Machom pokryté náhrobky, miestami narušené zosuvom pôdy, nemo vytŕčali z hustého porastu poľných tráv. Cintorín už dávno neslúžil svojmu účelu. Posledný hrob tu vykopali pred vyše päťdesiatimi rokmi a postupne na toto odľahlé miesto vstupovala ľudská noha čoraz zriedkavejšie. Panoval tu pokoj, ticho iba sem-tam narušilo jemné cvrlikanie cvrčkov, či škriekanie nočných dravých vtákov. 
V tme sa mihli dve postavy. Preskočili kamenný múr oddeľujúci cintorín od miestnej fary a chvíľu učupené čakali, ukryté v bezpečí hustých krovísk.
– Musel som sa asi zblázniť, – potichu zašomral jeden z mužov.
– Upokoj sa! Nič nám nehrozí! – zlostne zasipel druhý.
– Idem späť!
– Rupert! – spoločník mu mocne zovrel rameno. – Nikto tu nie je!
– Možno teraz nie...
– Ani potom, ani zajtra, ani pozajtra. Sem nik nechodí.
– Mike, ak nás prichytia, tak som skončil! Nadobro!
– Nerozumieš? Nemá nás kto prichytiť...
– Prídem o zamestnanie a ... vlastne o všetko...
– Prestaň už!
– ...a do konca života sa z toho nevyškriabem.
– Rupert! – Mike zvýšil hlas. – Potreboval si prísť až sem, aby si mi oznámil, že si sa posral?
– Preboha, tichšie! – Rupert nervózne zahriakol svojho spoločníka a vyplašene jastril ušami na všetky strany.
– Potrebujem ťa, a ty to dobre vieš, – dodal miernejšie Mike. – Prosím ťa, necúvni teraz, tesne pred naším cieľom. O pár hodín budeš sedieť doma pri kozube a sŕkať svoju odpornú kávu.
Rupert neodpovedal. Čupel so sklonenou hlavou, ľavou rukou zvierajúc tenký konár kríka. Zdalo sa, že tuho uvažuje, no v skutočnosti sa v jeho mysli usadila nekonečná prázdnota. 
„...kostolníka som vylákal do Londýna... farár je napoly hluchý a slepý... sem nikto nechodí... tvoja kariéra... svetový objav... naša sláva...“ Mikove slová posledných dní, ktorými sa dal ovplyvniť, sa mu trýznivo vrývali do duše ako stará obohratá platňa. Boli lákavé a zneli presvedčivo, lenže tu na mieste činu vyzeralo všetko úplne inak. Prežívaná realita sa nepríjemne líšila od plánov spoza písacieho stola.
Na ramene odrazu pocítil nepríjemné zovretie a vzápätí dôrazný šepot: 
– Sme iba krôčik od nášho cieľa. Nevzdávaj to, priateľu.
Rupert nemo obrátil hlavu k svojmu spoločníkovi. Na jazyku mal otázky, ktoré mu počas dňa položil nespočetne veľa krát, ale vzápätí si to rozmyslel. Poznal odpoveď na všetky. 
– Máš strach z mŕtvych? – Mikova strohá otázka ho sťaby zelektrizovala.
– Choď dočerta! – urazene zafučal. 
– Fajn. Takže urobíme svoje a vypadneme. Poďme!
Odlepili sa od múra a opatrne sa zakrádali smerom ku kamennému chodníku. Suché haluze, ktoré im pri tom praskali pod nohami, sa v tichu noci rozliehali ako výstrely. Rupertom zakaždým trhlo. Po niekoľkých krokoch sa mimovoľne zastavil a napäto počúval. Zvedavosť ho ťahala za spoločníkom, ale samo miesto a vedomie, že sa chystajú dopustiť trestného činu, ho napĺňali strachom. Nechcel si to priznať, no bál sa. Nielen o svoju kariéru, ale aj tohoto ponurého miesta, tmy a neznáma. Hanbil sa sám pred sebou za tento detinský pocit a preto so vzrastajúcou zaťatosťou nasledoval Mika.
– Sme na chodníku, – zašeptal Mike a zažal baterku.
– Zošalel si? Zhasni, uvidia nás!
– Len pokoj! Od fary nás delí dvojmetrový múr zastretý hustými kríkmi. Nemienim sa v tejto tme napichnúť na niektorý z krížov!
Svitom baterky sa na cintoríne čosi zmenilo. Ťažký zvieravý pocit, ktorý sa spočiatku usídlil iba v ich napätých mysliach, zakrátko nadobudol konkrétnu podobu. Do temnej zvukovej panorámy pribudli neznáme, sotva počuteľné šuchotavé zvuky, šíriace sa zo všetkých strán. Čosi chladné a vlhké sa obtrelo Rupertovi o pravú stranu tváre. Trvalo to iba okamih, no ten stačil na to, aby ním prebehla nepríjemná triaška. Zdesene sa zadrapil pred ním stojacemu spoločníkovi do ramena.
– Mike, – hlesol priškrteným, sotva počuteľným hlasom. Na viac sa v tej chvíli nezmohol, pretože od ľaku celý ochrnul.
Mike medzitým reflexívne nasmeroval baterku na miesto, odkiaľ sa rytmický šuchot najväčšmi ozýval. Svetelný lúč narazil na množstvo drobných neprívetivých chlpatých tvorov mávajúcich blanitými krídlami. Boli to démoni noci. 
Mike prudko stiahol ohúreného Ruperta na zem.
– Netopiere, – uľavene, ale s dávkou zlosti poznamenal Mike. Hneval sa sám na seba, že ho prekvapili tieto v podstate neškodné tvory. Neurčito si spomenul, ako pri dennej obhliadke terénu narazil na zopár jedincov. Nehybne viseli medzi tmavými múrmi rozpadajúcej sa márnice, ukrývajúc sa tak pred nepríjemným denným svetlom. Vtedy sa mu stará budova zdala pomerne malá a nevhodná pre úkryt väčšieho počtu netopierov. Teraz pochopil, že urobil chybu, keď ich prítomnosť nezohľadnil vo svojich plánoch, pretože nezvyčajná hodina a miesto urobili z Ruperta úplne iného človeka. Každý šuchot a prekvapivá udalosť ho viditeľne oberali o dôveru vo vlastné sily. Mike bol pripravený takmer na všetko, ale s Rupertovým strachom nerátal ani v najhoršom prípade.
– Kde sa tu nabrali? – konečne sa Rupert zmohol na slovo.
– Vyšli sme na chodník, ktorý smeruje priamo k márnici.
– No a?
– Márnica je po našej pravici, vzdialená odtiaľto sotva desať krokov. Svetlo baterky ich muselo vyplašiť. 
– Určite to bolo od baterky?
– Ktovie, možno im nevoňajú tvoje spodky, – Mike sa pokúsil o vtip, no vzápätí to aj oľutoval. Rupert na poznámku nereagoval a jeho podivná mlčanlivosť mohla svedčiť aj o tom, že sa urazil. 
Chvíľu ešte čakali čupiac pri zemi, kým svišťanie krídel nezaniklo, a opatrne sa postavili. Zdalo sa, že netopiere zmizli. Tápajúc tmou sa pustili ďalej chodníkom, pričom Mike po niekoľkých nemotorných krokoch opäť zažal baterku. Cesta bola potme takmer neschodná.
Mike, kráčajúci na čele, bol mysľou ešte vždy pri vyplašených netopieroch. V duchu, možno už po tisíci raz, preberal ďalšie možné i nemožné prekážky, ktoré by sa im mohli postaviť do cesty. Bol presvedčený, že jeho plán je dokonalý... 
Odrazu sa zháčil. Mobilný telefón! Určite ho vypol? Prudko siahol na opasok a vytiahol ho z puzdra. Bol vypnutý.
Rupert nevyberane zahrešil. Nervy mal vybičované do krajnosti. Striehol na každé šuchnutie či pohyb a Mikov rutinérsky úkon si nemohol nevšimnúť.
– Si totálny paranoik, – zasipel mu do ucha. – Za posledné dve hodiny je to už hádam desiaty raz, čo si kontroluješ telefón! Čo tam toľko dočerta hľadáš?
– To by si nepochopil...
– Naopak, chápem to veľmi dobre! Si chorý, a ja som blá...
– Buď už ticho! Aj ty sa už začínaš opakovať! Svoje učené rečičky si ponechaj na inokedy, – drsne ho zahriakol Mike. 
Zastali. Mike sa snažil zorientovať. Na cintoríne bol síce niekoľkokrát, ale vždy bol biely deň. V noci to tu vyzeralo cudzo. Kríže a náhrobky vrhali vo svite baterky bizardné tiene a spolu s hĺbkou noci deformovali obraz, ktorý si uchoval z denných návštev.
Začalo mrholiť. 
– Poďme, – zahundral Mike a pustil sa do jednej z bočných uličiek. Uprene hľadel raz dopredu, raz na svoj náčrtok, ktorý pod jemnými kvapkami postupne vlhol. Chvíľu sa ešte motali v spleti zdanlivo chaoticky umiestnených hrobov, keď Mike konečne zastal.
– Tu je to!
Zasvietil na jednoducho opracovaný kamenný kríž, na ktorom sa zreteľne črtalo meno zosnulého. Henry Forsberg, 1883–1913.
– Je to určite on? – znechutene zapochyboval Rupert. Z jeho hlasu bolo zreteľne cítiť, že by sa najradšej vrátil. 
– Nepochybne! Zomrel pol druha roka po návrate z Egypta. Sedí aj rok narodenia. Už ho len vykopať.
Mike zhodil z pliec veľkú tašku a vybral z nej dva skladacie rýle. 
– Posvieť mi! – podal Rupertovi baterku a v jej nejasnom svite sa pustil do skladania pracovného náčinia. Mike ešte chvíľu šramotil a zakrátko vtlačil jeden z rýľov svojmu spoločníkovi do ruky.
– Tak, a môžeme ísť na vec!
Každý z nich si prevesil baterku okolo krku a pustili sa do práce. Rupert bol odovzdaný osudu. Predsavzatie ísť sem a vykopať telo Henryho Forsberga ho už dávno opustilo. Osud ho v tejto životnej situácii pritlačil na rozhranie vlastného strachu a pýchy. Jeho myseľ cyklicky lavírovala z jedného extrému do druhého. Nestálosťou vlastného ducha si vedome upieral nadvládu nad samým sebou. Zreteľne si uvedomoval, že s ním Mike manipuluje, no v tejto chvíli sa tomu nedokázal nijako vzoprieť.
Jama sa postupne zväčšovala. Naokolo sa ozýval iba škripot kameňov obtierajúcich sa o ostrie rýľov a ťažké fučanie obidvoch kopáčov. Rupertovi pri každom škripote prebehol nepríjemný mráz po chrbte. Čoraz väčšmi sa ho zmocňoval pocit, že ich musia počuť doďaleka. Nevedel sa dočkať, kedy odložia rýle, no zároveň sa tejto chvíle aj bál.
Mike narazil na rakvu a mierne ju odhrabal.
– Máme to! – zvolal tlmene so zjavným uspokojením.
– Už bolo načase. Sme v hĺbke takmer piatich stôp.
– Dobre, teraz musíme kopať opatrne. Drevo môže byť nasiaklé vlhkosťou.
Rupert vyskočil z jamy, aby svojmu spoločníkovi nezavadzal a zhora mu svietil pod ruky. Mike rukavicami opatrne zbieral z povrchu truhly zeminu, kým ju celú neodkryl. Keď skončil, vytiahol spoza opaska oceľové páčidlo a snažil sa uvoľniť veko.
– Šľak aby to... Posvieť mi lepšie!
Rupert sa k nemu nahol a obaja si pozorne obzerali nezvyčajne zabezpečenú truhlu. Okrem zatlčených klincov objavili na oboch stranách po dve mohutné kovové zámky nenápadne zakomponované do veka rakvy.
– Čo to má znamenať? – zdesil sa Rupert.
– Hm, niekomu zrejme veľmi záležalo na tom, aby sa dnu nikto nedostal.
– Prečo?
– Musíme však vziať do úvahy aj opačnú možnosť, – Mike prehliadol Rupertovu otázku a zamyslene pokračoval v úvahách. 
– Možno ide o to, aby sa niekto, – jemne poklopal prstami po veku truhly, – nedostal odtiaľto von.
– Mike, – opatrne hlesol Rupert.
– No?
– Trváš na tom, že ju otvoríme?
– Isteže! Veď preto sme sem prišli!
Rupert si kŕčovitým pohybom prešiel rukou po spotenej tvári a zastavil ju na brade. Z výšky sledoval, ako si Mike obzerá rakvu kúsok po kúsku.
– Ako ju chceš otvoriť?
– Ešte neviem. Najradšej by som ju celú odniesol, no viem, že to v tejto situácii nie je možné, – dodal po krátkom zaváhaní a Rupertovi sa na chvíľu viditeľne uľavilo. – Sami to nezvládneme, a ak by sa nám to aj nejakým zázrakom podarilo, ostali by po nás zreteľné stopy. Objem, ktorý v zemi zaberá rakva, nedokážeme ničím nahradiť bez toho, aby sme tu nerozryli celé okolie. 
Medzitým čo rozprával, si stiahol z ruky rukavicu a dlaňou skúmal veko rakvy. Posledné slová vyriekol pomalšie. Vzápätí svižne vyskočil z jamy a chvíľu sa prehrabával v taške. Rupert zvedavo nasmeroval svoju baterku na tašku, pretože v mihotavom svetle Mikovej baterky, hompáľajúcej sa na jeho krku, nič nevidel. Jeho svetelný lúč dopadol na tašku práve vo chvíli, keď z nej jeho spoločník vyťahoval sekeru.
– Tu je, – riekol uspokojene a Rupert s hrôzou sledoval, ako skáče späť do jamy.
– Človeče, rozum sa ti pomiatol? Bude ťa počuť na míle ďaleko!
– Neboj sa. Nechcem rozbíjať zámky. Aj tak pochybujem, či by vôbec povolili. Pozri, – rukou prešiel po jednom zo zámkov. – Hrdza z nich urobila absolútne jednoliaty kus železa. Tomu môže hádam konkurovať jedine zvar. Jednoduchšie bude preraziť veko. Drevo je mierne nahnité, takže by to malo ísť pomerne ľahko, a okrem toho zvuk bude z jamy vychádzať tlmene. Pochybujem, že to niekto začuje. Ale ak aj áno... – na okamih sa zasekol a uprel prenikavý pohľad na Ruperta. 
– Ak nás aj niekto bude počuť, dám na to krk, že sem o takomto čase nepríde, – zakončil hrozivým hlasom a pobavene sa zaškeril.
– Nerob to! – Rupert zvýšil hlas a naklonil sa nad odkrytým hrobom.
– Ustúp, – Mike ho rázne odstrčil a zahnal sa do veka truhly.
Zvuky boli tlmené, presne ako tvrdil. Napriek tomu sa Ruperta zmocňoval čoraz väčší strach. Už sa mu nedokázal ubrániť. Ruky sa mu chveli od napätia a najradšej by utiekol. Nepohnuto kľačal pri jame, meravým zrakom pozorujúc, ako sa ostrie sekery zabára do dreva. Na mieste ho držali iba posledné zvyšky vlastnej hrdosti.
Mike rozbil veko na mieste, kde sa mala nachádzať hlava nebožtíka a vyštiepil z neho veľké kusisko. Odhodil ho za seba a prudko si strhol z krku baterku. Lúč nasmeroval do truhly a vzápätí od prekvapenia zmeravel. Truhla bola prázdna. Neveriacky pozrel na Ruperta a vzápätí zvedavo strčil hlavu aj s baterkou do vysekaného otvoru. V tejto neprirodzenej polohe na chvíľu ustrnul. Keď sa zodvihol, prehltol ťažkú slinu a uprene vzhliadol svojmu spoločníkovi do tváre.
– Tak čo je? – trasľavým hlasom ho netrpezlivo vyzval Rupert.
– Je prázdna! Nie je v nej absolútne nič.
– Kristepane! – zvolal nahlas a vyskočil na nohy.
– Vôbec tomu nerozumiem. Ak bol Forsberg mŕtvy, ako sa jeho telo dostalo von? A ak nebol, prečo strčili do zeme prázdnu truhlu?
– A čo tie zámky?
– Sú neporušené. Po takmer sto rokoch sme zjavne prví, ktorým sa podarilo odhaliť obsah.
– Kristepane! – Rupert opäť zaskučal. V jeho hlase bolo cítiť absolútne zdesenie.
Chvíľu na seba pozerali. Mike videl, ako Rupertom prebieha triaška. Príšerne sa bál a jeho takmer hmatateľný strach začínal prechádzať aj na Mika. Obom prebehli mysľou hrôzostrašné predstavy, ktoré zasiahli neisté oblasti ich duše. Fantázia začala vytvárať novú, iracionálnu realitu. Realitu toho, čo sa mohlo a ešte len môže stať. V tejto vzrušujúcej chvíli ich logika prestávala rozlišovať možné od nemožného. Démon predstavivosti sa zmocnil ich hriešnych duší.
– Kristepane, – nezmohol sa na nič iné hrôzou omámený Rupert a prudko sa zvrtol. Z toho príšerného miesta chcel ujsť čo najďalej. Od temnej výpravy čakal čokoľvek, len nie to, čo sa im práve prihodilo. 
– Počkaj! Rupert! – zvolal za ním bezradne Mike. Jeho obrysy sa mu však zakrátko stratili v tme. Ostal sám. Pohľadom skĺzol na prázdnu truhlu, v ktorej chýbali akékoľvek pozostatky človeka. Človeka, ktorý zomrel tak záhadne, ako aj záhadne zmizol z truhly.
Mesiac zahalili mohutné mraky a krajina sa ponorila do nepreniknuteľnej tmy. Cintorínom sa ozval nepríjemný škrek akéhosi vtáka. Tajomné okolnosti a neprívetivé miesto odrazu zapôsobili aj na pevného Mika. V temnotách noci jeho sluch začínal loviť zvuky, ktoré doposiaľ nevnímal.
– Drahý Rupert, túto kopu hliny sám zahadzovať nemienim, – zašomral nervózne a vyhodil rýľ z jamy. Sekeru si zastrčil za opasok a rýchlo sa vyštveral z hrobu. Náhlivo začal odkladať nástroje, pričom pozorne načúval podivným zvukom rozliehajúcim sa naokolo. Takmer pri každom na okamih stuhol v napätom očakávaní. Musel sa veľmi premáhať, aby nepodľahol panike, ako jeho priateľ. 
Keď naplnil vak, pri svite baterky ešte pozorne skontroloval okolie. 
– Tak, to by sme mali, – vydýchol si uľavene a zvrtol sa. Bol rád, že opúšťa toto zvláštne a zároveň desivé miesto. Opúšťal ho s vedomím, že jeho plán zlyhal, no v tejto chvíli sa nad tým priveľmi nezamýšľal. Jeho myseľ sa sústredila iba na jedno. Na únik. Spočiatku opatrnú a dôstojnú chôdzu po niekoľkých krokoch vystriedal takmer bezhlavý útek. Rupertova hrôza bola nákazlivá a mocne sa zadrapila aj do jeho mysle. Už ho nezaujímalo, že zanechali rozvrátený hrob, nezaujímal ho Rupert ani zmiznuté telo nebožtíka. Chcel iba jediné. Byť preč odtiaľto! Preč čím skôr a čo najďalej.
Počas šialeného behu, keď sa snažil predbehnúť svoj zdravý rozum, mu však kdesi v kútiku duše skrsla nejasná myšlienka. Myšlienka, ktorá napriek nevydarenému plánu pripúšťala úspech. Nezvratná logika našepkávala, že chýbajúce pozostatky nebožtíka mohli byť za určitých okolností faktickým potvrdením objavu, ktorý tam chceli nájsť. 

II.

Do prebúdzajúceho sa vedomia prenikol nepatrný pulz života. Pulz taký chabý, ako život, ktorý predstavoval. Nedokázal rozvíjať pocity ani rozlišovať zmyslami. Bolo len prázdno a nekonečno, kde čas a priestor ešte iba hľadali vlastné rozmery. Okrem toho nebolo nič. Nič, o čo by sa vedomie mohlo oprieť. V prvom okamihu precitnutia vedel iba toľko, že jestvuje. 
„Telo, mal by som mať telo,“ pomyslel si ľahostajne. Táto zotrvačná myšlienka bytia však ostávala bez odozvy a jeho vedomie aj naďalej ostávalo v stave beztvárna. Duševný stav vnímania vlastnej vôle sa uhniezdil na hranici ničoty a uvedomovania si vlastného ja. Bol niekto, nevedel však prečo. Nevedel, kde je, ani čo nastane. Nevedel nič. Bol čosi, čo nevedelo pochopiť seba samého. Nevnímal realitu, pretože nijaká nebola. Nebolo svetlo, zvuky, hmat ani pocity. Vo svojom vnútri cítil prázdno. Kdesi v útrobách prebúdzajúcej sa pamäti sa však predieralo na povrch poznanie, že by to tak nemalo byť. Určite je niekto. Je nejaká bytosť. Áno, mal by sa pohybovať, žiť, vnímať. Nejasná túžba silnejúca v jeho mysli postupne prerastala do uvedomovania si vlastnej vôle. Chabými zmyslami pocítil čosi malátne. Údy mu zasiahlo mravčenie.
„Mám telo,“ pomyslel si uspokojene. Telo, ktorému nevedel priradiť obraz, nepoznal jeho možnosti ani danosti, no vnímal ho. Nebol si istý, či stav, ktorý nadobudol, je konečný, alebo môže nastať zmena. Akési nejasné podvedomé impulzy mu naznačovali, že to nie je všetko. Mal by dokázať aj viac. 
Pokúsil sa pohnúť, ale nešlo to. Cítil sa ako uzavretý v schránke, v pevnej hrubej škrupine, ktorá obmedzovala nielen jeho vôľu, ale aj pohyb. Mravčenie sa nepríjemne zvyšovalo. Bolo to nepríjemné. Veľmi nepríjemné. Stúpajúca bolesť sa postupne šírila cez končatiny na celé telo. Zmocnil sa ho strach.
„Čo sa to deje? Kto som? Kde som?“
Zovrel päsť a opäť vystrel prsty. Šlo to veľmi ťažko. Úkon vnímal tak vzdialene, akoby ruka nebola jeho. Necítil ju tak, ako by ju mal cítiť. Trvalú kŕčovitú bolesť si nepamätal ako stav bytia. 
Odrazu začul akýsi zvuk. Znel duto a chrapčavo. Ozýval sa odkiaľsi z priestoru, kde ležal. Opäť ho začul. 
„Je tu ešte niekto?“ pomyslel si neisto a so zatajeným dychom sa započúval do tmy. Okrem stupňujúceho sa hlasitého tlkotu vlastného srdca, ktoré mu nepríjemne dunelo v ušiach, však nepočul nič. Mierne sa uvoľnil, načo sa takmer okamžite cudzí zvuk vrátil. 
Zmeravel. 
„To som predsa ja!“ uvedomil si zhrozene. Bol to jeho vlastný vzdych, zvuk z jeho úst, ktorý sa mu v malom priestore ozýval neskutočne cudzo. 
Konečne pálčivá bolesť v ruke prestala. S úľavou konštatoval, že so do nej vrátil cit. Opatrne ju nadvihol. V priestore nad hlavou narazil na niečo tvrdé. Hmatom usúdil, že vrchná časť je zhodná s materiálom, na ktorom ležal. Jemne rozhýbal aj druhú ruku a pomaly ju posúval do nabok. Pevný tvrdý materiál bol všade naokolo.
„Čo to je? Tak to má byť? Čo mám robiť? Ležať? Prečo?“
Namáhal si myseľ snažiac sa v nej nájsť nejakú odpoveď. Bol dezorientovaný.
„Čo je za tou pevnou hmotou? Je tam vôbec niečo? Určite! Niečo tam predsa musí byť!“
Podrobne začal skúmať celý priestor. Malátnymi pohybmi šúchal dlaňami všetkými smermi, kam len dočiahol. Keď neuspel, pokúšal sa o to isté chodidlami. Jeho ruky a nohy však nenarazili na nič, čo by mu aspoň naznačilo, ako sa dostať z tohoto slepého a zároveň prázdneho kúta.
„Takto vyzerá svet? Nie, nie. Je iný. Určite je niekde za týmto priestorom... Musím sa odtiaľto dostať!“
Celou silou sa zaprel do stropu. Spočiatku mierny tlak postupne zvyšoval, no po chvíli to vzdal. Nevládal. Prekážka sa zdala nezdolateľná. Pulz sa mu od námahy výrazne zvýšil a s ňou vzrástla aj potreba kyslíka. Zhlboka sa nadýchol, snažiac sa vtiahnuť do pľúc čo najviac vzduchu. Skromný nádych ho však neuspokojil, preto ho zúfalo zopakoval. Na hrudi pocítil nepríjemný a desivý tlak. Pochopil, že čosi nie je v poriadku. Bol ako v pasci. Jeho dýchanie sa začalo dynamicky zrýchľovať. Zachvátila ho panika. 
„Čo sa deje?“ zmätene šmátral po okolitých stenách. „Čo sa to deje? Chcem ísť odtiaľto von! Chcem ísť preč!“ 
So vzrastajúcou zúfalosťou, sa opäť zaprel do stropu. Prstami kŕčovito zadrapol do prekážky, snažiac sa ju odtlačiť. Pocítil, ako sa mu pod nechty zarývali ostré triesky, ktoré mu spôsobovali ďalšiu bolesť. Tlak rástol a pľúca sa čoraz menej a menej dokázali nadýchnuť.
„Pochovali ma! Som v truhle! Som v truhle!“ prebleslo mu mysľou v desivom okamihu poznania. Jeho duše sa zmocnila hrôza.
„Nie som mŕtvy! Ja nie som mŕtvy!“ lapajúc po vzduchu nečujne otváral pery.
V poslednom záchveve síl sa mohutne zaprel do veka truhly. Strašlivá sila zvierajúca jeho hruď ho desivo poháňala vpred. V hlave mu hučalo a jeho vedomie sa postupne prepadalo do tmy. Odrazu si nejasne uvedomil, že pod tlakom jeho dlaní sa veko truhly poddáva. Zaseknutým dychom zvýšil svoj tlak a vzápätí sa drevená bariéra pod jeho rukami rozštiepila.
Do priestoru vnikol vzduch. Zhlboka dýchal a chvíľu sa spamätával. Cítil, že rukami prenikol do priestoru nad rakvou, no napriek tomu vo vnútri naďalej panovala nepreniknuteľná tma. Zľakol sa. Neurčito si spomenul na slnko, oblohu, stromy a svetlo. Na štebot vtákov i závan vetra.  
Zúrivo začal vylamovať kusy drevených triesok. Nedbal na bolesť v rukách, nevšímal si hustú lepkavú tekutinu, čo mu stekala po rukách. Chcel vyjsť na svetlo. Chcel ho vnímať a tešiť sa z neho.
Podľa hmatu usúdil, že otvor je dostatočne veľký na to, aby sa cezeň mohol vyštverať von. Bezmyšlienkovite sa posadil, zaprel rukami o okraj rakvy a zhlboka dýchajúc sa prudko nadvihol. Namáhavý úkon nedokončil, pretože vzápätí hlavou narazil na čosi tvrdé. Zaznel dunivý náraz a v mrákotách sa zviezol späť do truhly. 
Dlhú chvíľu sa spamätával. Tupá bolesť na temene hlavy sa postupne zväčšovala. Až teraz si uvedomil, že narazil na ďalšiu prekážku. Opatrne zdvihol obe ruky a začal ohmatávať predmet nad sebou. Truhla bola uložená v akejsi kamennej komore, ktorá ju rozmermi iba o málo prevyšovala.
Opäť sa posadil a oboma rukami sa zaprel do kamenného stropu. Zazdalo sa mu, že sa pohol. Povzbudený zatlačil ešte raz a pod jeho zúfalým tlakom sa kamenná platňa posunula o šírku dlane. Do prázdnej temnoty prenikol sotva badateľný pásik šera.
– Svetlo, – zvolal dojato. Pritlačil sa tesne ku škáre a zhlboka vdychujúc čerstvý vzduch pozoroval vonkajší svet. Pohľadom prevŕtaval šero a z toho mála, čo dokázal zrakom ohmatať, usúdil, že sa nachádza v akomsi chráme s vysokým stropom. Cez horné okno neveľkej miestnosti uzrel svit hviezd.
Ruky zastrčil do vzniknutej škáry, pokúšajúc sa ho posunúť ešte o kúsok. Nešlo to. Bol priveľmi vyčerpaný.
Na chvíľu znehybnel a odpočíval. V stave pokoja však nevydržal dlho. Tma ho gniavila. Bol z nej neistý. Túžil po svetle, chcel naň siahnuť, chcel byť jeho súčasťou. Prudko zodvihol ruky a zopakoval úkon, ktorým pred chvíľou dokázal kamenným blokom pohnúť. Ťažko stonajúc od námahy sledoval, ako sa škára postupne zväčšuje. Keď dosiahla šírku štyroch dlaní, usúdil, že je už dostatočne veľká a kŕčovito sa začal vysúvať cez otvor.
Vysilený sa pomaly zviezol na chladnú kamennú dlažbu povedľa veľkého kamenného sarkofágu. Uspokojene rozťahoval nozdry. Zacítil vôňu trávy. Žije. Vedel, že žije. 
Nejaký čas bezvládne ležal na zemi. Studený mramor ho spočiatku príjemne chladil, no zakrátko jeho telo zachvátila neznesiteľná zima. Striaslo ho. Skrehnutými rukami sa pokúšal nadvihnúť, no sily ho akoby opustili. Začal sa mu zahmlievať zrak a svet sa postupne vzďaľoval. Cítil, že stráca vedomie.
– Nesmiem tomu podľahnúť! Musím vyjsť von. Musím, musím... – šeptajúc sa povzbudzoval a plazil sa smerom k mohutnej drevenej bráne. Vstať nevládal. Jeho zúfalé úsilie sa pozvoľna premieňalo na odovzdanú beznádej.
– Nevládzem! Nedokážem to... – obrátil sa na chrbát a túžobne sa zahľadel cez okno na trblietajúce sa hviezdy. Svet sa s ním začal krútiť. V hlave mu hučalo. Zrak mu padol na nápis zobrazený na čelnej strane sarkofágu. Videl pomerne ostro, no napriek tomu nedokázal vnímať jeho obsah. Bol preňho cudzí. Nejasne si uvedomoval, že nápis nejakým spôsobom súvisí s jeho osobou, no v tej chvíli mu to bolo jedno. Strácal vedomie. Jeho zrak prestal vnímať okolitý svet. Videl iba množstvo čiernych a bielych navzájom sa meniacich bodiek. Hluk v hlave sa zväčšoval. 
„To je koniec, koniec...“ pomyslel si posledným zvyškom vedomia, ktorým ešte dokázal rozlíšiť skutočnosť od ničoty.

III.

Bolo chladné októbrové ráno. Uprostred čerstvo zmoknutého parku sa rodinná hrobka Wernerovcov vynímala v jemnom opare ako prízrak. V jej okolí sa pohybovalo niekoľko ľudí v policajných uniformách, ktorých prítomnosť stroho narúšala túto takmer idylickú scenériu.. Dvaja z nich v patričnej vzdialenosti od budovy odvíjali z neveľkého kotúča pásku a upevňovali na okolitých stromoch. Ostatní zoradení v rojnici pozorne prehľadávali okolie.
Northcliffe neznášal ranné akcie, no oveľa väčšmi neznášal, keď si ráno nestihol odchlipnúť zopár dúškov svojho obľúbeného čaju. Dnes ráno to nestihol. Namosúrený stál pri dverách v chlade bez pohybu ako socha a pozorne si obzeral vnútro hrobky. Bola pomerne jednoduchá až strohá. Jej dĺžku odhadoval na desať yardov a šírku na osem. Smerom dohora sa vinula do jednoduchej klenby, ktorá mohla v najvyššom bode merať necelých pätnásť stôp. Dlažbu tvorili veľké žulové bloky štvorcového tvaru. V strede hrobky boli umiestnené tri mramorové sarkofágy, za ktorými visel na stene šesť stôp vysoký bronzový kríž. Po oboch stranách boli po tri vysoké oblúkové okná, vyplnené farebným polopriehľadným sklom. Podľa nápisu nad dverami bola stavba dokončená v roku 1913. Inšpektorovi neušlo, že na prostrednom mramorovom sarkofágu je vyrytý ten istý rok. Rok, v ktorom zomrel muž menom Jonatan Werner. 
Okolo kamenných sarkofágov sa mlčky a takmer nečujne pohybovali špecialisti, odoberajúci vzorky z miesta činu. 
– Prepáčte, inšpektor, – z ľavej strany k nemu podišiel fotograf. – Z miesta, kde teraz stojíte, by som rád urobil záber.
– Hm,– neurčito zamrmlal Northcliffe a urobil zopár krokov smerom na druhú stranu.
Northcliffe mal už dávno po päťdesiatke, no pomedzi jeho tmavočiernych nakrátko ostrihaných vlasov vykúkali šediny iba ojedinelo. Bol štíhly, vysoký a uhladený ako zo škatuľky. Nenútený pokoj, ostrý končistý nos a pevná mierne vystupujúca brada mu dodávali výzor neohroziteľného zástupcu zákona. Na sebe mal švihácky, starostlivo uhladený oblek sivej farby a čierne topánky, ktoré sa aj v prítmí hrobky leskli ako nové.
Zopár krokov za ním postával postarší muž, ktorý bol akoby jeho pravým opakom. Bol takmer o hlavu nižší, na jeho okrúhlej a bucľatej tvári dominoval široký nosisko. Riedke šediny mu lemovali neveľkú lysinu na temene hlavy. Na sebe mal ťažký kožený kabát ešte z čias svojej mladosti, spod ktorého mu vykúkali staré rozchodené baganče, oblepené hrubou vrstvou blata.
– Čo vlastne robíte? – Northcliffe sa k nemu mierne natočil a zvedavo sa vpil do jeho obličaja.
– Som záhradník, pane.
– Chodíte okolo hrobky často?
– V tomto ročnom období každé ráno. Denne pribudne množstvo lístia, ktoré musím odpratať.
– A čo včera? Nebolo okno rozbité včera?
– Nie. Môžem to odprisahať. Určite by som si to všimol. 
– Hm, bol tu pred nami niekto?
Záhradník sa nechápavo zahľadel na inšpektora. 
– Otvorili ste hrobku predtým, ako sme prišli? – Northcliffe zmenil formuláciu otázky, vidiac, že starému záhradníkovi to už zrejme veľmi nemyslí.
– Nie, božechráň!
– Videli ste tu ráno na okolí niekoho?
– Nie, nikoho, – rezolútne pokrútil hlavou a odrazu sa rozhovoril. Otvorenou dlaňou pritom zápalisto gestikuloval. – Viete, vstávam skoro ráno, pretože nemôžem spať. Len čo sa rozvidnie, už som v záhrade. Je to veľká záhrada a stále je tu čo robiť. Ostatní ešte o takomto čase väčšinou spia. Býva hore zvyčajne len správca, ktorý vstáva hneď po mne. No dnes ráno, keď som objavil rozbité okno na budove hrobky, bol v meste. Nazrel som cez okno a uvidel som čosi príšerné. Všade samá krv. Dokonca aj na rozbitom skle. Okamžite som vedel, že tu niekoho zavraždili. No povedzte, na takom mieste... Nevedel som, čo mám robiť, tak som vás radšej hneď zavolal.
Inšpektor chápavo prikývol hlavou, no mimovoľne pritom vystrúhal otrávenú grimasu. Bol presvedčený, že ide len o nepodarené vlámanie, pri ktorom sa zlodej nešikovne porezal na skle. 
– Pane, – zvonku k nemu náhlivo pribehol nízky, trochu vyziabnutý seržant. – Je tu správca.
– Ach, áno, ďakujem, – Northcliffe odlepil zrak od miesta činu. Uzrel, ako od dverí k nemu prichádza muž. Bol to dobre stavaný štyridsiatnik s dohneda opálenou tvárou.
– Volám sa Hunter a som tu správcom, – predstavil sa podávajúc inšpektorovi ruku.
– Bola nám ohlásená vražda...
– Áno, viem, Rolins mi už všetko povedal, – kývol hlavou smerom k záhradníkovi. 
– Prišiel som z mesta tesne pred vami. Vo dverách ma už čakal starý Rolins a zvestoval mi tú novinku. Mal som ešte nejakú prácu, tak som mu dal kľúče, nech vás sem zavedie, – dodal Hunter na vysvetlenie.
– Nebolo to náhodou inak? – inšpektorovi sa lišiacky zúžili oči. Hunterova zhovorčivosť znela veľmi neprirodzene.
– Nerozumiem, – zahabkal správca.
– Keď vám váš záhradník zvestoval, že v hrobke sa udiala vražda, a že už volal aj políciu, nechali ste mu kľúče a takticky ste sa stiahli. Nech si tú hanbu s vraždou zlízne sám. Nemám pravdu?
Hunter sklopil oči.
– Je to starý blázon. Vždy si niečo vymyslí.
– Bola tu vražda! – osopil sa na oboch starý záhradník. – Čo nevidíte! Veď je to tu samá krv!
– Veríme vám, – vážne prehovoril Northcliffe a nenápadne žmurkol na seržanta. Ten vzápätí vyviedol hlučného Rolinsa von z hrobky.
Blýskanie fotoaparátov sa už medzitým skončilo a jeden zo špecialistov podišiel k inšpektorovi.
– Môžeme zložiť poklop?
- Je to nutné? – vyhŕklo z Huntera.
– Máte azda námietky? – Northcliffe naňho zvedavo pozrel.
– Nie, nie, – opäť zahabkal. – Ale stará pani bude z toho veľmi rozladená.
– Aj keď pravdepodobne nejde o vraždu, minimálne pokus o vlámanie tu bol. Je aj vo vašom záujme, aby sme zistili, čo sa tu stalo, nemyslíte?
Hunter neodpovedal.
– Do toho, chlapci! – Northcliffe pokynul svojim ľuďom, aby sa pustili do práce, pričom zvedavo mierne postúpil dopredu.
– Čo si o tom myslíte? – obrátil sa vzápätí na Huntera.
– Neviem. Ak mám byť úprimný, v tejto chvíli si o tom nemyslím vôbec nič.
– Vlámal sa tu už niekto predtým?
– Nie. Pokiaľ mi pamäť siaha, nikdy. A myslím si, že ani predtým. Viem to, pretože predo mnou tu bol správcom môj otec, a ten mi nikdy nič podobné nespomínal.
– Boli v hrobke nejaké cennosti?
– Nič, pane. Nič, čo by za niečo stálo.
Pracovníci polície medzitým opatrne zložili veko na zem. Podišli bližšie. Ich očiam sa naskytol nepríjemný obraz nedávnej drámy. Rakva bola v mieste hlavy zosnulého doslova rozdriapaná na kúsky.
– Rakva je prázdna, – zhodnotil seržant, ktorý si chvíľu podrobne obzeral jej obsah.
– Aj tu je krv, – upozornil jeden zo špecialistov, ukazujúc na tmavočervené fľaky nachádzajúce sa na vylámaných trieskach i kamennej platni. 
– Zaujímavé, – zamračil sa inšpektor a pomaly obišiel celý sarkofág. Potom si podľa vzoru seržanta čo najpodrobnejšie obzrel vnútro rakvy. 
– Zaujímavé, – sotva počuteľne si mrmlal popod nos a spýtavo pozrel na správcu:
– Podľa nápisu tu mali odpočívať pozostatky Jonatana Wernera, ktorý bol pochovaný v roku 1913. Je tento údaj správny?
– Áno, – odvetil prekvapený Hunter.
– Kedy sa naposledy otvárala rodinná hrobka?
– Asi pred dvoma mesiacmi.
– Ste si tým údajom istý?
– Áno.
– Dá sa dostať do hrobky iným vchodom, ako tým, od ktorého máte kľúče?
– Nie.
– Určite?
– Vidíte tu nejaký?
– Predpokladal som, že pani Wernerovú bude zaujímať, čo sa tu udialo, – inšpektor náhle skrútil reč iným smerom.
– Zatiaľ o ničom nevie.
– Aha, – Northcliffe významne pozrel na správcu, ktorý pod jeho priamym pohľadom rýchlo dodal:
– Nevedeli sme, o čo ide, tak som ju nechcel zbytočne rozrušovať.
– Rozumiem.
– Má nejakých príbuzných?
– Nie. Vlastne áno. Mladšieho brata. Ten je však už dlhé roky nezvestný.
– Odkedy! – inšpektorovi sa zúžili oči.
– Je to asi dvadsať rokov. Bol to dobrodruh. Stratil sa kdesi v Indočíne a odvtedy nemáme o ňom nijaké správy.
– Sme hotoví, inšpektor, – ozval sa jeden z mužov policajného tímu. – Budete nás ešte potrebovať?
– Hopkins, poďte ešte sem na chvíľu, – chytil policajta pod pazuchu a odtiahol ho do rohu miestnosti. Tam tlmeným hlasom pokračoval:
– Pozreli ste zámku na dverách hrobky?
– Zaiste.
– Dá sa jednoznačne určiť, či bola otváraná násilím?
– Nebola! – úsečne odvetil. 
Northcliffe na neho meravo hľadel, čakajúc na podrobnosti. Hopkins sa po krátkej pauze dovtípil, čo od neho inšpektor očakáva a pokračoval:
– Ide o starú zámku vyrobenú na prelome devätnásteho a dvadsiateho storočia. Tieto typy boli zhotovované na objednávku, a každá takáto zámka je svojím spôsobom unikát. Je takmer celá z mosadze, pričom všetky časti majú jemnú patinu spôsobenú dlhoročnou oxidáciou kovu. Ak by ju chcel niekto otvoriť pakľúčom, musel by najprv zámku poznať, no aj tak by sa na určitých miestach nevyhol škrabancom. Zámka je bez jedinej ryhy, absolútne hladká. Obrúsená je iba v miestach, kde sa pohybuje kľúč.
– Tušil som to, – usmial sa Northcliffe. – Ďakujem, Hopkins. Ak ste už skončili, môžete ísť.
Muži si zbalili náradie do vakov a jeden po druhom opustili hrobku. 
– Povedzte, – inšpektor urobil zopár krokov smerom k správcovi a pritom letmo skĺzol pohľadom po okolitých oknách. – Prečo nemáte objekt zabezpečený proti vlámaniu?
– Preboha, načo?
– Načo? Vidíte predsa, čo sa stalo!
– Už som vám spomínal, že v hrobke nie je nič cenné. Kríž, ktorý visí na stene, je z bronzu a nemá nijakú historickú hodnotu. Okrem toho sú tu tieto tri sarkofágy. Naozaj neviem, komu mohli chýbať staré kosti pána Jonatana.
– Koľko jestvuje kľúčov od hrobky?
– Dva. Jeden mám ja a druhý pani Wernerová.
– Čo ste robili od včera rána až doteraz?
– Čo...? Bežné záležitosti... nerozumiem čo...
– Pohybovali ste sa v tomto čase v okolí rodinnej hrobky?
– Nie, – správca pokrútil hlavou.
– A kľúč?
– Aký kľúč?
– Váš kľúč od hrobky.
Hunter sa na okamih zháčil, no vzápätí odpovedal:
– Visel spolu s ostatnými u mňa na stene.
– Kto má k tým kľúčom prístup?
– Nikto.
– A čo vaši príbuzní?
– Žena sa o takéto veci nestará. Syn je na univerzite.
– Dobre. Váš kľúč si zatiaľ ponecháme.
– Načo? – správca sa zamračil.
– Musíme to tu zapečatiť. Vyšetrovanie sa ešte neskončilo.
– Počkajte, počkajte! Aké vyšetrovanie? Nič predsa nezmizlo!
– A čo kosti pána Jonatana? – mierne ironicky poznamenal seržant.
Zdalo sa, že Hunter chcel reagovať, no v poslednej chvíli si to rozmyslel.
– A možno nejde o lúpež, – chladne poznamenal Northcliffe.
– Dáte na Rolinsa? Je to starý blázon, verte mi! Ten si toho vie navymýšľať! – správca pokrútil hlavou. – Koho by tu mali podľa vás zabiť? Veď... nikto z okolia nechýba. 
– To už nechajte na nás, pán Hunter, – seržant ho poklepal po ramene a odprevadil k dverám. Tam ho ešte zastihol dôrazný inšpektorov hlas.
– Pani Wernerová nech sem zatiaľ nechodí. Prídem za ňou poobede a osobne jej to vysvetlím.
– Takže jej mám oznámiť váš príchod.
– Správne.
Správca iba rezignovane kývol hlavou a stratil sa za mohutnými dubovými dverami.
– Privrite dvere, Scott, nech nás nikto neruší, – inšpektor rázne zvolal na seržanta a presunul sa späť k otvorenému sarkofágu, kde zadumane zastal.
Seržant vykonal jeho nariadenie a vzápätí bol pri ňom.
– Nevyzerá to ako vlámanie, však?
– Hm, skúsme si rozobrať fakty. Drevená truhla je rozbitá... nie! – Northcliffe sa zháčil hľadajúc správne slovo. – Je doslova roztrhaná holými rukami. Náš človek ich musel mať poriadne zohavené, pričom všade zanechával krvavé stopy a odtlačky.
Inšpektor sa nahol nad kamenné veko opreté o vedľajší sarkofág. 
– Pozrite, tu sa musel zapierať do veka. Väčšinou je to síce zotrené, ale miestami zreteľne vidieť odtlačky. Potom, – Northcliffe sa presunul k otvorenému sarkofágu, – vyliezol von a plazil sa niekoľko yardov po zemi, smerom k dverám. Tesne pred nimi sa zastavil a pravdepodobne nejaký čas oddychoval.
Obaja si čupli nad dvoma veľkými zaschnutými škvrnami.
– Keď vstal, zistil, že dvere sú zamknuté, preto na únik použil okno. Črepiny rozbitého okna sú iba na vonkajšej rímse, čo potvrdzuje správnosť úvahy. 
– To by sedelo, – súhlasne kývol hlavou seržant.
– Áno, ale iba potiaľ. Ak si uvedomíme, o koho ide, – inšpektor dôrazne ukázal prstom na sarkofág, – naša rekonštrukcia je nepoužiteľná. Zatiaľ vieme s určitosťou iba jedno. Ktosi sa tu snaží vytvoriť ilúziu, že nebohý Jonatan Werner vstal z mŕtvych. Zaujímalo by ma, komu to malo byť určené.
– Okrem Wernerovej nik iný neprichádza do úvahy.
– Hm. Poďme!
Vyšli pred hrobku. Hneď za dverami stál strážmajster s rukami založenými za chrbtom. Pomedzi husté stromy parku prenikol jemný slnečný lúč. Vonku sa príjemne oteplilo.
– Našli ste niečo? – inšpektor sa pristavil pri strážmajstrovi a nenútene sa pretiahol.
– Od rozbitého okna vedú stopy jednej osoby ku kamennému múru.
– A ďalej? – Northcliffe spozornel.
– Smerom do mesta. Chlapci sledujú stopu.
– Fajn, ešte niečo?
– Nič viac, pane.
– Dobre, zapečaťte to! Keď skončíte, môžete ísť. 
Inšpektor sledovaný seržantom zabočil doprava a zastal až pod rozbitým oknom. Na zemi sa povaľovali kúsky rozbitého skla. Pozorne si obzerali okolie. Obaja takmer naraz uzreli čerstvo polámané kríky, cez ktoré sa len nedávno musel ktosi predierať.
– Aj slepý by videl, kade máme nášho nebožtíka naháňať, – uškrnul sa Northcliffe.
– Pozrite, – Scott ukázal na kúsok nitky visiacej zo zlomenej haluze.
– Jasné, stavím sa, že takéto objavy nás čakajú na každom kroku. Pre istotu to však odložte.
Predrali sa cez malú húštinu. Pred sebou vo vzdialenosti zhruba sto stôp uzreli starý kamenný múr, ktorý bol v týchto miestach značne poškodený. Náhlivým krokom sa pustili k miestu, kde bol najnižší. Ako sa k nemu približovali, začuli z druhej strany hlasy. Na múr odrazu vyskočil policajný pes, sledovaný psovodom.
– Tak ako? – zatiahol inšpektor zvedavo.
– Stopa sa končí pol míle odtiaľto na ceste smerujúcej do mesta. Tam sa nám stráca.
– Niet sa čo čudovať, – poznamenal seržant, – asfalt je presiaknutý olejom a výfukovými plynmi...
– Alebo tam náš niekto jednoducho nastúpil do auta, – nevyberane mu skočil do reči Northcliffe.
– Cestou sme našli množstvo nití aj drobných kúskov odevu. Nikdy som sa s niečím takým nestretol. Vyzerá to tak, akoby to niekto zanechával po sebe zámerne.
– Niečo ako vianočná darčeková súprava, však? – inšpektor bol v očividne dobrej nálade.
– Dajte to do labáku! Neskôr sa na to ešte pozrieme. Vďaka, chlapci!
Obaja osameli. Chvíľu mlčali, keď si Northcliffe odrazu vybral ruky z vreciek a impulzívne si ich pošúchal, akoby mu bolo zima.
– Výborne, to by sme mali. Ešte predtým, ako sa pôjdem zoznámiť so starou pani Wernerovou, zastavím sa v laboratóriách. Som zvedavý, či krv, ktorou je vytretá polovica hrobky, je teľacia, alebo bravčová.
– Je to až priveľmi priehľadné, – pokrútil Scott pochybovačne hlavou.
– Správne. Práve preto sa teraz zameriate na osobu Jonatana Wernera a zistite mi o ňom všetko, čo sa len dá. Rád by som vedel, s kým tu máme do činenia.

IV.

Po ulici kráčal muž. Tmavočierny oblek, ktorý už dávno vyšiel z módy, mal zafŕkaný od krvi a blata, a zdalo sa, že pokope drží iba zázrakom. Mužove krátke tmavé vlasy úplne zanikali na chorobne bielej tvári, ktorej dominovali vpadnuté oči podliate krvou. Vyzeral strašne zúbožene. Jeho trasľavú neistú chôdzu z času na čas sprevádzali kŕčovité záchvevy celého tela. Svoj neprítomný sklený pohľad upieral kamsi do nekonečna. Svet okolo, ľudia, autá a ruch ulice vnímal iba okrajovo. Okolie bolo preňho akoby začarované, zahalené do závoja nepreniknuteľnosti. V dôsledku tápania zmyslov nevidel, ako sa mu všetci oblúkom vyhýbajú, ako sa nad ním uškŕňajú, ako ním pohŕdajú. Pôsobil odpudzujúco a nepríjemne. Z mierne pootvorených úst mu občas vyliezali zvuky pripomínajúce neznámu reč.
V mysli mu prúdil kolotoč cudzích vonkajších vnemov, ktoré sa k jeho vedomiu dostávali skreslené a neúplné. 
„Kto som? Kde som? Kam idem?“ tieto otázky mu neprestajne vírili v hlave. Hmlisto si pamätal na tmu, na desivý pocit strachu z nej a na chvíle, keď sa nedokázal nadýchnuť v uzavretej drevenej urne. Neurčito si spomínal aj na okamih, keď preliezal oknom v stene a predieral sa vysokou trávou. Tieto momenty sa mu nesúvislo objavovali a splývali spolu s aktuálnou realitou. Začínal prepadať panike. Vedel, že si musí spomenúť na svoj život, na všetko, čo sa deje okolo neho. Musí vnímať a reagovať na podnety z okolitého sveta. Bariéra akejsi zotrvačnej traumy, ktorú musel preraziť, bola však nad jeho sily.
Zastavil sa a nútil svoj mozog premýšľať.
„Bol som v tme. Bol som mŕtvy. Nie nebol som. Iba som si myslel, že som. Kto? Áno. Tma, od nej musím začať. Tma? Tma. Tma! Tma?! Ničotné prázdno! Zvuky! Áno, boli tam zvuky. Aj bolesť, veľa bolesti.“
Nesúrodé spomienky z prežitej noci sa mu začínali zmiešavať s čímsi, čo mu najväčšmi pripomínalo okamih, pri ktorom sa prebral. Bolo to strašne vzdialené a informácie sa predierali do mysle iba veľmi pomaly. Zúfalá snaha nájsť spojitosť medzi tmou v rakve a tým, čo bolo predtým, ho prenášala do ďalekých vekov. Čo najvernejšie si pripomínal okamihy a pocity, ktoré predchádzali jeho zmŕtvychvstaniu. Jeho rozum triedil, porovnával a objavoval. 
„Smrť, prázdno, tma, bolesť v hrudi, strach... Áno, pociťoval som na hrudi obrovský tlak. Nemohol som dýchať. Vtedy som zomrel... Čo sa stalo?... Vedľa trčala čiasi ruka. Chun, bola to jeho ruka. Aj on zomrel. Celé jeho telo sa stratilo pod masou kameňa. Zasypalo nás... Prečo? Čo sme tam robili? Kde sme to boli?... Baňa. Áno, baňa... Baňa na striebro. Ťažili sme striebro pre Ebena. Dával nám málo jedla... Bol krutý. Chun, priateľ, čo sa s tebou stalo? Prečo ja žijem, a ty nie? Kto som?“ 
Muž zodvihol hlavu a oči rozšírené napätím uprel kdesi do neznáma.
„Kto som?... Si otrok.“ 
Akási vnútorná ozvena jeho vedomia mu dala odpoveď na jeho úpenlivú túžbu spoznať pravdu.
„Som otrok menom Garhla a Eben... Eben je môj pán!“
Toto zistenie ním nijako neotriaslo. Pocítil skôr úľavu. Konečne vedel, kto je a kam patrí.
Nemotorne sa obrátil a zamieril si to rovno na dve osoby idúce oproti nemu. Videl ich neurčito, akoby sa díval cez nejakú clonu. Nemal poruchu zraku. Videl ostro. Jeho myseľ si však nedokázala plne uvedomiť obraz, ktorý sledoval. Unikal mu.
– Garhla deonc ce sfadre lae svdze! Som otrok Garhla. Pomôžte mi, prosím! – oslovil ich so značným problémom. Vlastný hlas mu znel úplne cudzo. Hanbil sa za to, ale dúfal, že sa nad ním zľutujú.
Osoby, ku ktorým úpenlivo naťahoval svoje skrvavené ruky, rýchlo okolo neho prebehli. Počul smiech.
„Smejú sa mi, som im na smiech!“ zarmútil sa a sklonil hlavu.
Pomaly sa vliekol, nevšímajúc si nikoho naokolo. Vedel, kto je, ale aj tak mu to nepomohlo. Bol bezradný a zúfalý.
– Chceš pomôcť? – odrazu ho chytil za lakeť vystrihaný muž v čiernej koženej bunde. Keby Garhla dokázal naplno vnímať, videl by, že muž svojím zjavom pôsobí rovnako úboho ako on. V tej chvíli však videl iba mladú tvár posiatu uhrami, ktorá sa naňho prívetivo usmievala.
– Čo potrebuješ? Marihuanu, hašiš, alebo niečo iné? Zoženiem všetko! Moje meno je Wilpert, ale ty mi môžeš pokojne hovoriť Will. Tak čo, kamarát? – potľapkal ho po ramene.
Muž s bledou tvárou povzbudený vľúdnym prístupom sa pokúsil opäť požiadať o pomoc. 
– Garhla deonc ce sfadre, – riekol pomaly, dôrazne vyslovujúc jednotlivé slová.
– Hej, počuj, ti si poriadne chytený! Tebe ani vlastná mater nemôže rozumieť. Prachy máš?
– Garhla deonc ce sfadre, – zopakoval a mierne pokročil k Wilpertovi.
– Hej, hej, jasné. Máš prachy a práve si sa rozhodol, že mi ich venuješ, však? – rýchlo sa poobzeral. Zopár ľudí sa na nich dívalo. Schytil ho za rukáv a chcel ho stiahnuť do bočnej uličky. Na svoje zdesenie zistil, že mu v ruke ostal kus jeho odevu.
– Dočerta, čo si ty za vykopávka? Tvoj fajnový oblek sa na tebe doslova rozpadáva!
– Garhla deonc ce sfadre lae svdze, – vyriekol muž a položil mu ruku na rameno.
– Daj tú pracku preč! – zvolal Wilpert a podráždene doňho sotil. Muž stratil rovnováhu a nemotorne spadol na zem.
– Hej, prepáč, – zodvihol ruky a pobavene sa uškrnul.
– Čo mu nedáš pokoj?! Už ťa hodnú chvíľu pozorujem, ty chuligán! – z neďalekého obchodu s mäsom vybehol mohutný chlap v bielej zástere a trielil rovno k nim. Wilpert neváhal a vzal nohy na plecia.
– Ste v poriadku? – naklonil sa k ležiacemu Garhlovi.
– Garhla deonc ce sfadre, – sotva počuteľne vyslovil svoju prosbu o pomoc. Zavalitý mäsiar si až teraz všimol jeho nevzhľadný zovňajšok.
– Hej, kto ste vlastne? – neisto sa zháčil.
– Garhla deonc ce sfadre, – neustále opakoval Garhla a v očiach sa mu objavili slzy.
– Dočerta, ďalší privandrovalec! – vztýčil sa mäsiar. Bolo mu ľúto zúboženého cudzinca, no nedokázal sa premôcť, aby mu pomohol vstať. Hnusil sa mu. 
– Mali by ste zavolať políciu, – pristavila sa staršia pani, ktorá celý incident opodiaľ sledovala.
Garhlova hlava bezvládne klesla na zem. Opäť dostával závrat. Celým telom mu prebehla triaška. 
– Možno je chorý! – opatrne poznamenala pani a ustúpila o krok dozadu.
– Nemá týfus? – pristavila sa ďalšia dáma a zvedavo si obzerala chvejúce sa telo ležiace na zemi.
– Babské reči, – zvolal nahnevane mäsiar. – Ten človek je zjavne podvyživený! Musí do nemocnice!
Pred Garhlovým zrakom sa objavovalo čoraz viac hláv. Hanbil sa ako v deň, keď si jeho nahé telo zvedavo obzerali na námestí v Annapure. Vtedy ho kúpil Eben a odvliekol do svojej bane. Tam sa spoznal s Chunom, jediným ozajstným priateľom, akého kedy mal.
– Och, Chun, čo sa to so mnou deje? – sám pre seba nečujne zašeptal. – Čo je to za svet okolo mňa? Chun, kde si?
Zmocnila sa ho melanchólia. Ešte pred krátkym časom sa bál smrti. Teraz sa začínal báť života.
Kdesi z úzadia doľahol k jeho ušiam vzdialený kvílivý zvuk. Hlavy zmizli a nad ním sa zjavil postarší človek s hustou bradou. Pripomínal mu Ebena. Chvíľu ho sústredene ohmatával a potom ho dvaja ľudia v bielom naložili na plachtu s rukoväťami, ktorú vzápätí zodvihli zo zeme. Niesli ho kamsi do neznáma. Zrak mu spočinul na takmer bezoblačnej oblohe. Bál sa, ale zároveň cítil uspokojenie.
„Muž s bradou ma kúpil. Kúpil ma aj takého bezvládneho a otrhaného,“ pomyslel si s úľavou. „Budem mu oddane slúžiť. Urobím všetko, čo len bude chcieť. Už nie som sám. Mám svojho pána. Mám svojho pána. Mám...“

V.

– Otvorte to, Hunter!
– Pani Wernerová, nerobíme správne. Inšpektor mi výslovne zakázal sem s vami chodiť.
Správca nervózne prestupoval z nohy na nohu. Hneď pri ňom stála stará dáma s odhodlaným výrazom v tvári. Keď oznámil vlámanie, chcela okamžite vidieť, čo sa stalo. Márne sa ju snažil odhovoriť. Bola neoblomná. 
– Som na svojom pozemku, vo svojej hrobke, pri mojich predkoch, Hunter! A nikto mi nezabráni v tom, aby som vkročila dnu!
– Viete, teraz sa tu vyšetruje. Polícia zaistila stopy...
– Strhnite tú pásku!
– Ale...
– Nebuďte ako sopľavé decko. Všetko beriem na seba.
Pri narážke na decko správcu vystrelo a v okamihu strhol zapečatené pásky z dverí.
– Váš kľúč, madam, – natiahol k nej ruku.
– No vidíte. Ide to aj bez zbytočných rečí, – neodpustila si pichľavú poznámku.
Správca odomkol dvere a otvoril ich dokorán. Wernerová spočiatku veľa nevidela, pretože z denného svetla vkročila do šera hrobky. Keď si jej zrak po chvíli privykol na prítmie, zdesene vykríkla:
– Och, panebože!
Hunter k nej okamžite priskočil:
– Ste v poriadku?
– Panebože! – opatrne, s očami doširoka roztvorenými, sa približovala k rozbitej rakve. Keď sa ako tak spamätala, opatrne nazrela do jej vnútra. Do očí sa jej vtisli sotva badateľné slzy. Vzápätí, akoby sa za ne zahanbila, prudko vztýčila hlavu a jastrila zrakom na všetky strany. Všímala si každý detail, každú maličkosť.
– Čo hovorili? – hlas už mala pevný ako predtým.
– Už som vám povedal...
– Tak mi to povedzte ešte raz!
– Spomínal som, že predo mnou nechceli veľmi rozprávať, takže neviem, k čomu dospeli, – na okamih sa odmlčal a nesúvislo pokračoval:
– Rolins síce vyrevoval na plné hrdlo, že sa tu udiala vražda, no zdalo sa mi, že ho neberú vážne. Čo bolo zvláštne, inšpektor sa pomerne dôrazne vyzvedal, či sa tu nenachádza ešte jeden vchod... Nerozumiem prečo... Ešte chcel vedieť, koľko je kľúčov od hrobky...
– Čo ste povedali?
– Čo, čo som povedal?
– Koľko je kľúčov?
– Predsa dva, – správca zaváhal. – Alebo nie?
– Isteže, dva. Pokračujte prosím.
– Potom sa ma pýtal, či sa do hrobky vlámal už niekto predtým, a pýtal sa aj na cennosti.
– Zmizlo niečo? – stará pani letmo preletela zrakom po miestnosti.
– Sama viete, že tu okrem pozostatkov vašich zosnulých predkov nikdy nič nebolo.
– To je pravda, – odvetila zamyslene.
– A ešte sa zaujímal o vás a vašu rodinu. Spomenul som vášho brata... – Hunter sa odmlčal.
– Dobre, Hunter! – Wernerová po chvíli zádumčivého mlčania náhle ožila. – Kedy ste hovorili, že príde inšpektor?
– Poobede.
– Zavrite to tu, prosím vás, a kľúč mi potom doneste. Idem sa pripraviť na vzácnu návštevu. A nebojte sa, – zastavila sa tesne pri ňom. – Svoju hrobku si môžem otvoriť, kedy sa mi zachce. A v tomto duchu to aj inšpektorovi budem tlmočiť.

***

Inšpektor náhlivo kráčal po pomerne slabo osvetlenej chodbe. Jeho cieľom boli policajné laboratóriá, nachádzajúce sa na jej konci. Pred návštevou Wernerovej, poslednej dedičky pomerne zámožnej rodiny, chcel mať v rukách aspoň nejaké výsledky. Nepoznal starú dámu, no vedel si živo predstaviť, ako jej majetok niekomu priam kole oči. Dráždi ho, chce po ňom siahnuť, ale nemôže, pretože tu je „ona“. Ktovie, kto to po jej smrti všetko zdedí. Keď bol v hrobke, na ľavom z trojice mramorových sarkofágov si všimol, že pod menom Eleonóra Wernerová bol vytesaný iba rok narodenia: 12. december 1938. Tohto roku bude mať teda 73 rokov. Je to vek, v ktorom už človek môže byť troskou, ale môže prežívať aj druhú mladosť. Napriek tomu nápis naznačuje, že je pripravená na smrť. Čo to môže značiť? Prezieravosť? Ak je čiperná, tak určite. Ak je chorľavá, potom je to tušenie. Bol nesmierne zvedavý na poobedňajšie osobné stretnutie. 
Náhlivo pozrel na hodinky. Pol jednej. Čas beží úžasne rýchlo. Na konci chodby zabočil doľava a priam vletel do najbližších dverí.
Urobil zopár krokov a neisto zastal. Nevidel nikoho.
– Dočerta, obed, – nervózne sa chytil za čelo.
– Tu som, vzadu! – spoza mračna skúmaviek a sklenených baniek sa dvihla chlpatá mužská ruka, za ktorou sa ukázala kyslá, nič nevyjadrujúca tvár.
– Vraveli ste, že je to dôležité, tak tu na vás čakám, – dodal muž sledujúc, ako sa k nemu Northcliffe náhlivo približuje.
– Fajn, – inšpektor sa jednou nohou posadil na drevený pult a zvedavo pozrel na laboranta, ktorý s hladným výrazom v očiach hneď spustil.
– Keď sme spolu hovorili, spomínali ste nejakú napodobeninu ľudskej krvi. Žiaľ, musím vás sklamať. Je naozaj ľudská.
– Určite? – Northcliffe sa na okamih zamyslel. Objavenie ľudskej krvi jeho teóriu fingovaného zmŕtvychvstania nijako zásadne neovplyvnilo, no na druhej strane malo svoju výpovednú hodnotu. Nález svedčil o dôslednosti páchateľa, ktorý zjavne neponechal na náhodu ani ten najmenší detail.
– Určite! Je to beloch, pravdepodobne muž. Nasvedčujú tomu aj odtlačky a veľkosť ruky. Pozrite, – laborant mu podal niekoľko fotografií. – Aj keď je krv trochu rozmazaná, zreteľne vidieť rozmery. Ženská ruka by bola oveľa menšia.
– Hm, takže podľa vás náš človek najprv ležal v truhle, potom sa prebral, dostal sa z nej von a unikol oknom. Jednoducho povedané, vstal z mŕtvych, – poznamenal inšpektor ironicky.
– Neviem. To je už vaša práca, – nevyberane sa uškrnul. – Odtlačky a stopy krvi tomu nasvedčujú. Ale je tu ešte jeden malý problém, o ktorom si myslím, že by vám mohol pomôcť.
Northcliffe spozornel.
– Náš muž mal určitú, – laborant sa na okamih zasekol, – povedzme, anomáliu krvi.
– Čo to značí?
– Zatiaľ neviem. Otvorene vám poviem, že s niečím s takým som sa nikde nestretol. Dokonca ani v odbornej literatúre. Nikde! Krv je absolútne unikátna.
Zavládlo napäté ticho.
– To je všetko, čo mi poviete? – Northcliffe na neho dychtivo zazeral.
– Zatiaľ áno. Posielam vzorky do výskumného inštitútu. Môj rozum a možnosti sú v koncoch. Dúfam, že výsledky budeme mať do niekoľkých dní. Snáď môžem ešte povedať, ale berte to, prosím, iba ako neoficiálne oznámenie, – zhlboka sa nadýchol a pokračoval, – že podľa môjho skromného názoru človek s takouto krvou jednoducho nemôže žiť.
– Krv pochádza z mŕtvoly?
– Neprekrúcajte moje slová! Tak som to neformuloval. Povedal som jasne, že človek s takouto krvou nemôže jestvovať, pretože podľa našich poznatkov mal byť už dávno mŕtvy!
Cestou z laboratórií Northcliffe kráčal so sklonenou hlavou a s rukami vo vreckách v duchu triedil a porovnával. Ešte pred chvíľou potajme dúfal, že výsledky poukážu na neprítomnosť ľudskej krvi, na základe čoho prípad jednoznačne nadobudne určité kontúry. Šlo by o vydieranie alebo zastrašovanie. Do úvahy by ešte prichádzali akési pochabé špiritistické seansy či okultistické praktiky jednej z mnohých bláznivých siekt, ktorej sa nesplnila túžba po konci sveta. Vo veci by však bolo viac-menej jasno. Takto ešte stále pripadala do úvahy vražda alebo pokus o vraždu. Ale vražda koho? Človek s abnormálnou krvou by bol predsa okoliu známy. Ktovie, či je Rolins až taký blázon, ako o ňom tvrdil správca.
– Dobrý deň, pán inšpektor, – ozvalo sa kdesi zozadu. Northcliffe prekvapene zodvihol hlavu. Uvedomil si, že práve vyšiel z budovy polície. Mierne sa otočil a prvé, čo uvidel, bol neveľký mikrofón, ktorý mu akýsi chlapík strkal rovno do tváre.
– Čo mi môžete povedať o vražde v kaplnke Wernerovcov? – zostra spustil dotyčný. Northcliffe v ňom až teraz spoznal Barta Neala, redaktora Daily News.
– Choďte do čerta, Neal! Teraz na vaše nechutné srandičky nemám náladu!
– Len zopár otázok!
– Neviem o nijakej vražde.
– Máme svedka, ktorý nám tvrdí opak!
– Kto je to?
– To vám nemôžem povedať.
– Bol váš svedok svedkom vraždy? Videl mŕtvolu?
– Tvrdí, že áno.
– Tak sem s ním. Odkážte mu, že ho očakávam na inšpektoráte. Ak sa dnes nedostaví, budeme ho považovať za spolupáchateľa.
– Blufujete, – uškrnul sa Neal.
– A vy nie?
Northcliffe pridal do kroku a potichu nadávajúc na Rolinsa sa čo najrýchlejšie vzdialil od dotieravého novinára. 
– Hunter mal pravdu. Starý záhradník je naozaj blázon...